PÖIAL-LIISI Anderseni muinasjutu ainetel
Elas kord naine, kellel polnud lapsi. Ta otsustas minna...
nõia juurde.
Ärge kartke! Nõid oli hea südamega.
Ta andis naisele odra seemne ja ütles:
"Pane see mulda ja saad näha, mis juhtub."
Tüdruk oli imepisike, mitte pikem pöidlast,
seepärast teda kutsutigi Pöial-Liisiks.
Oh, kui kenakene! Kes sa oled?
Oi, see olen mina. See olen mina, see olen mina!
Mitte kaugel majast, kus elas Pöial-Liisi, voolas ojake.
Ojake suubus jõkke.
Jõe soisel kaldal elas kaks kärnkonna:
konna-emme ja tema poeg.
Krooks! Sai nagu söödud, nüüd võib pisut magada.
Noh, sai magatud, nüüd võiks nagu süüa.
Sai nagu söödud, nüüd võib pisut magada.
Ma ei taha magada, ära on tüüdanud.
Ehk sööme siis uuesti? - Söömine on ka ära tüüdanud.
Siis tegele millegagi! Tööta! - Ära on tüüdanud.
Kuidas on see sind ära tüüdanud, kui sa pole kunagi tööd teinud?
Ma olen sellest juba ette tüdinenud.
Kuidas oleks, kui sa õpiksid midagi, ah?
Ei taha õppida. Tahan naist võtta!
Päev jõudis õhtusse, saabus öö.
Öö oli soe ja Pöial-Liisi magas avatud akna all.
Ta magas väikeses voodikeses, mis oli tehtud kreeka pähkli koorest.
Sinised kannikesed olid talle voodiks ja roosi õielehed tekiks.
Pöial-Liisi magas vaikses rahus, kui järsku...
Tasem, muidu äratad ta üles.
Kuidas tundub, on ka ilus pruut? - Ilus!
Kahju ainult, et ta pole roheline.
Pole midagi, elab meiega, küll ta siis ka roheliseks läheb.
Viin ta kuhugi kindlasse kohta,
et ta oma õnne eest minema ei jookseks.
Aga hommikul peame pulmi.
Sea ennast valmis! - Mis mul valmistuda?
Olen niigi korras. Parem magan pisut.
Kus ma olen? Kuidas ma siia sattusin?
Kas teie tõite mind siia? Mida te tahate minuga teha?
Ma tahan panna sind mehele! Oma pojale.
Ma ei taha mehele minna! - Näed teda ja kohe tahad!
Minu poeg on kõrgemat sorti peigmees.
Iludus - täiesti minusse!
Ma tahan koju! - Lollus!
Pärast pulmi hakkad sa elama meie korteris.
Aga kus te elate?
Samblasoos, kõige vaiksemas kvartalis.
Hommikul tulen ma koos pojaga sulle järele.
Nägemist!
Kas te tunnete? - Mida?
Et vesi on muutunud soolaseks.
Tõepoolest!
Ega ometi meie jõeke mereks muutu?
See veel puudus! Lähme uurime järele.
Tütreke, miks sa nutad?
Mind tahetakse mehele panna. - Mis selles siis halba on?
Kärnkonnale! - Milline õudus!
Seda juba ei juhtu!
Ei anna läbi närida.
Näed, kunas tuleb kahetseda, et me pole haugid. - Mida küll teha?
Tõuse, aeg on naist võtta!
Sööks õige alguses.
Austatud vähk, kas te ei sooviks ehk midagi näksata?
Ma olen juba hommikust söönud. - Me ei pea toitu silmas.
Vaja on vesiroosi vars läbi närida, et päästa üht tütarlast!
Mind tüdrukud ei huvita.
Saage aru, teda tahetakse vägisi mehele panna!
Miks te seda mulle kohe ei öelnud?
Mina olen just nende vähkide killast,
kes on abiellumise vastu.
Mina olen erakvähk.
Näidake teed!
Nõndaks, nüüd võib ka naist võtta.
Näita teed!
Need on nemad!
Oi, kui vastik!
Nad saavad mu kätte!
Ära looda, ei sa pääse!
Tõmmake tugevamini!
Kes te olete?
Põ-põ-põrnikas, härrasmees
ja see on minu eluase.
Oh, kuidas mulle siin meeldib!
Pidage minu eluaset oma koduks,
hakkame koos elama.
Ega ma teid ei sega? - Oh, see on minu tuliseim soov.
Saage minu naiseks, hurmav olend!
See on nii ootamatu, lubage mul järele mõelda.
Ma olen härrasmees ja olen nõus ootama,
niikaua, kui te soovite.
Aga seni lubage pakkuda teile jalutuskäiku.
Milline vigane sant!
Tal on ainult kaks jalga!
Tal pole isegi tundlaid!
Tal on isegi vöökoht peenike!
Õudne, õudne, õudne!
Daamide valik!
Mul on teist kahju. Kuidas on see võimalik!
Teie kõrge kunstilise maitse juures
langeda järsku sellise värdja lõksu?
Oh, keerutage mind, keerutage!
Me peame paraku lahku minema. - Miks?
Seepärast, et peale minu ei meeldinud te mitte kellelegi.
Soovin teile edu!
Kogu suve elas vaene Pöial-Liisi ihuüksinda suures metsas.
Ta punus endale heintest voodikese
ja riputas selle kobrulehe alla, et vihm teda läbi ei leotaks.
Ta sõi magusat õietolmu ja jõi roosinektarit.
Nii möödus suvi ja möödus ka sügis.
Lähenes talv.
Kes siin tantsib minu pea kohal?
Vabandage, ma ei teadnud, et siin keegi elab.
Keegi! Ma ei ole üldse mingi "keegi"!
Ma olen põldhiir. Tule siia alla minu juurde.
Miks sa tantsid? - Külma pärast.
Aga miks sa tuigud? - Nälja pärast.
Saingi sooja ja kõhu täis.
Kui sa nii vähe sööd, jää kogu talveks minu juurde.
Oled mulle majapidamises abiks.
Kas tohib teie juurde sisse astuda?
Teie, naaber, olete alati oodatud.
Kas olete hea tervise juures?
Olen suisa kurnatud. - Mida te siis tegite?
Lugesin oma rikkust kokku.
Mul on nii palju varusid, et ei jõuagi kokku lugeda.
Teil oleks abilist vaja.
Ta hakkaks ju kohe varastama!
See sõltub abilisest.
Mine õige, tüdruk, korraks õue, mul on vaja mutiga salajuttu puhuda.
Näed, mähi ennast teki sisse, muidu külmetad.
Pole teil mingit abilist vaja, te, naaber, peate naise võtma.
Aga naist on ju sööta vaja ja naised, teate isegi, on igavesed õgardid.
On ka selliseid, kes poolest viljaterast söönuks saavad. - Ah, tühijutt!
Mitte tühijutt, vaid tõsijutt. Kuulake...
Jääkülm, ära külmunud!
Süda lööb, ta on elus!
Pealegi, kui ilus!
Ilu pole mulle vaja, nagunii ei näe ma midagi.
Aga see, et ta vähe sööb, mulle meeldib.
Hea küll, ma mõtlen järele.
Pool viljatera päevas.
Päeva kohta pole seda palju.
Võtan naise!
Aga aastas? Aastas on 365 päeva.
Pool tera päevas teeb 182,5 tera aastas.
Aasta peale kokku pole sugugi nii vähe!
Ei! Ei võta naist!
Ärka, ärka, armas pääsuke, kevad on käes!
Päike!
Kui poleks olnud sind, ei oleks ma enam päikest näinud.
Tänan sind kõige eest! Saa õnnelikuks!
Ole ka sina õnnelik!
Kogu kevade ja suve kaalutles mutt nii ja naa
ja lõpuks, sügisel, otsustas abielluda.
Tütarlaps, sa sündisid õnnetähe all!
Õnnitlen! Kohe tuleb meie naaber sulle kosja.
Kuu aja pärast saab sinust muti naine.
Pole midagi, õnne kätte ei surda.
Halastage minu peale, perenaiseke! Ärge andke mind mutile naiseks.
Sa oled hulluks läinud! Paremat meest pole sul võimalik leida.
Pime, rikas! Kalliskivi, mitte mees!
Sellist kallist kasukat nagu temal pole isegi kuningannal mitte.
Ma ei taha minna mutile. - Lollus!
Kui nutma hakkad, hammustan sind.
Parem istu siia ja õmble kaasavara.
Pöial-Liisit abistama palkas põldhiir neli kudujat-ämblikku.
PULMAPÄEV
Oled sa valmis, kallis? - Valmis, valmis.
Kallis, mul on au esitleda sulle oma sõpru,
väga varakaid mutte.
Palun neid armastada ja austada!
Kallis, ma otsustasin teha sulle pulmakingi.
Iga sinu soov saab täidetud. Soovi midagi!
Lubage mul jätta päikesega hüvasti.
Kellega? - Päikesega.
Milline naljakas soov!
Kas pole tõsi, teie, lugupeetavad mutid?
Teil on täiesti õigus.
Päike on soojuse ja valguse allikas,
aga kas pimedatele on valgust tarvis? - Ei!
Soovi midagi muud, kallis. - Mul ei ole teist soovi.
Mis siis ikka, kui sai juba lubatud,
siis mine ja jäta hüvasti, aga tule otsekohe tagasi.
Millega soovite vahepeal aega veeta, austatud mutid?
Kuidas oleks, kui me võtaks ette vara üle lugeda? - See sobiks.
Viis korda viis - kakskümmend viis. Viis korda kaheksa - nelikümmend.
Kuus korda kuus - kolmkümmend kuus. Kaks korda kaks on neli.
Jää hüvasti, punetav päike!
Ma ei näe sind enam mitte kunagi.
Hüvasti!
Tere! - Pääsuke!
Rõõm sind näha, Pöial-Liisi!
Kuhu sa lendad? - Soojale maale.
Võta mind kaasa! - Hea meelega!
Olemegi kohal.
Vali endale kõige kaunim õis ja sea ennast sinna elama.
Aga mina elan sinu lähedal, näed seal.
Kuidas teid kutsutakse, kaunitar?
Pöial-Liisi. - Pöial-Liisi?
Pöial-Liisi! Oh, milline ilus nimi!
Saage minu naiseks, Pöial-Liisi!
Kui te mulle ära ütlete, suren murest.
Ah, suren!
Ma olen nõus!
Jutustas Pastella