Aleksandr Sergejevitð Puðkin
Tuuakse, tuuakse!
KAPTENI TÜTAR Aleksandr Puðkini novelli põhjal
Härra, kas te ei käsiks tagasi pöörduda? - Milleks?
Näete seal seda pilve? Tuisk on tulemas, härra.
Isand Pjotr Andreitð, kuhu te kiirustate? Nagu oma pulma!
Palun ära targuta, kiirusta edasi.
Pea kinni! Oh, issand! - Seisa, ma ütlesin.
Kui ma sain 16-aastaseks, otsustas isa: aeg on teenistusse astuda.
Savelitðit, mulle antud saatjat, karistati käsuga lapsekese järele vaadata.
Ma lähenesin määratud teenistuskohale.
Noh, aitab, Savelitð, lepime ära.
Häda, härra, lumetorm. Teed ei ole enam.
Tahtmine oli teda mitte kuulata, aga taevas teab, kuhu olime jõudnud.
Teed ei ole ja pimedus on ümberringi.
Hei, mis see seal mustendab?
Jumal seda teab, härra.
Peaks nagu olema hunt või inimene.
Tunnen - suitsu järele lõhnab, ju on elumaja lähedal. Sõidame, härra.
Ma nägin und, mida ma siiamaani ei suuda unustada
ja millega seon imelikke asjaolusid minu elus.
Teie isa on suremas, minge võtke vastu tema õnnistus.
See pole minu isa. - Ikkagi, suudle ta kätt.
Jälle oled meie kandis. Kust jumal su siia tõi?
Aeda lendasin, kanepit nokkisin. Vanaema viskas kiviga, aga mööda.
Kuidas teie omad? - Mis nüüd meie omad.
Tahtsid õhtupalvusele helistada, aga papieit ei luba - kass küla peal, hiirtel pidu.
Kus teejuht on?
Siin, teie kõrgeausus.
Noh, vennas, kas külmetasid?
Tee pole kasakate jook.
Hei!
Sa oled liiga õhukeselt riides. Võta, ei, oota...
Kuhu nüüd?! - Võta mu jänesenahkne kasukas. - Kasukas ju veel päris uus.
Anna aga siia! Anna siia, ütlen ma sulle! - Oleks veel kellele, aga purupaljale joodikule?
Tänan teid, teie kõrgeausus! Ma ei unusta kunagi teie lahkust.
Aga sina, kullake, ära kurvasta, et sind kupatati siia kolkasse.
Harjud ära, hakkab meeldima.
Näiteks Aleksei Ivanovitð ðvabrin. Juba viies aasta, kui toodi tapmise pärast meile üle.
Jumal teab, mis kuri teda eksitas. - Eile sain teada teie tulekust, Grinjov!
Hoia käed otse!
Te ju mõistate mu soovi näha ometi kord üht inimlikku nägu.
Ðvabrin polnud üldsegi rumal. Tema jutt oli vaimukas ja köitev.
Suure lustakusega kirjeldas ta seltskonda ja paika, kuhu saatus oli mind toonud.
Maðat, kapteni tütart, kirjeldas ta mulle kui täielikku tobu.
Kapteni tütreke, sa, keskööl ära jaluta.
Üks-kaks, üks-kaks.
Garnison, seis! Üks-kaks!
Oh, lapsukesed, vaprad vennikesed.
Kuul on loll naine, aga tääk, see on tegija.
Edasi! Torka! Kaitse!
Püssipäraga löö!
Mida siis minu Ivan Kuzmitð täna ära õpetas?
Kuule, naisuke, ma ju treenin noori soldateid. - Aitab!
Istuksid parem kodus ja paluksid Jumalat.
Kas on võimalik, et teie kindlust rünnatakse?
Tühiasi! Meil pole siin enam ammu midagi kuulda olnud.
Kui meid polgust siia üle toodi, kartsin neid neetud paganaid,
aga nüüd ei liiguks paigastki.
Noh, Vassilissa Jegorovna on ülivahva daam. - Kas Marja Ivanovna on sama julge kui teie?
Ei, Maða on argpüks.
Kord, kui ma ta emakese sünnipäeval otsustasin kahurist pauku lasta...
Oleks mu südameke hirmu pärast peaaegu et teise ilma läinud.
Sellest ajast me ei paugutagi enam seda neetud kahurit.
Möödusid mõned nädalad ja elu kindluses muutus minu jaoks
mitte ainult talutavaks, vaid isegi meeldivaks.
Varsti ei häbenenud Marja Ivanovna mind enam.
Hei, lapsukesed, vaprad vennikesed. Torka, kaitse, löö püssipäraga!
Edasi! Löö kaugelt, löö lähedalt!
Armumõtet hävitades püüdsin ilu unusta.
Ah, Maða juurest põgenedes mõtlesin - saan vabaks ma.
Mu õnnetusest teada saades...
Anna siia! - Maða, mulle halasta lohutavat pilku saates... - Lõpeta!
...sinu vangistuses ma.
Parem kingi talle paar kõrvarõngaid.
Kaabakas! - Ah nii!
Ma kutsun teid duellile. - Meeleldi.
Kutsikas!
Teatame teile, et valve alt põgenenud
Doni kasakas, vanausuline Jemeljan Pugatðov, on kogunud kokku kurjategijate jõugu
ja vallutanud ning hävitanud mitmed kindlused.
Viibimata võtta tarvitusele abinõud
ülalnimetatud valenime kandva lurjuse täielikuks hävitamiseks.
Sulgeda väravad!
Nii see meie vahel lõppeda ei saa.
Kahur lahinguks valmis panna!
Ah, nurjatud, ah, röövlid! Mis rämpsu on siia toppinud!
Julge pealehakkamine on pool võitu!
Sina siis oled komandant.
Kuidas julgesid sa vastu astuda mulle, oma tsaarile?
Sina, onuke, oled varas ja nimeomastaja, kas kuuled!
Tõmmake ka see üles!
Helde isand, mis kasu sul on härraslapse surmast?
Lase ta lahti, käsi puua parem mind, vanameest.
Meie isand annab sulle armu.
Suudle ta kätt, ära tõrgu. Mis see sulle maksab, sülita ja suudle kurjami kätt!
Suudle ta kätt!
Tema kõrgeausus on ilmselt rõõmust ogaraks läinud. Tõstke ta üles.
Oh, need röövlinäod. Issand, halasta!
Lapsukese päästsin ära.
Kohutav mõte käis mul peast läbi. Kujutasin ette Marja Ivanovnat röövlite käes.
Mind valdas meeleheide.
Kõrge valitseja nõuab sind enda juurde.
Ah, teie kõrgeausus, kõlguksid võllapuul,
kui mitte su teener... Tundsin otsekohe ära selle vana taadikrõbi.
Sa oled minu ees sügavalt süüdi, kuid ma andsin sulle armu su helduse tõttu.
Ja mida veel siis näed, kui ma saan kätte oma riigi.
Või ehk sa ei usu, et ma olen suur tsaar?
Jumal sind teab, aga kes sa ka poleks, sa mängid ohtlikku mängu.
Mõtle, mida tahad, kuid ära jää minust maha.
Teenid mind ustavalt ja õiglaselt ja ma teen sust feldmarssali ja vürsti.
Ei, ma olen aadlik. Sind ei saa ma teenida.
Aga minu vastu?
Kästakse minna vastu, pole midagi teha, lähen.
Kui hukata, siis hukata, kui armu anda, siis armu anda.
Mine nelja tuule poole ja tee, mida tahad.
Pjotr Andreitð! Taevaisa olgu kiidetud!
Mis see siis on?
Meie isand annab teile hobuse ja oma õlgadelt kasuka.
Jumala abiga jõudsime linna, mida varsti hakkasid piirama Pugatðovi väed.
Meie kokkupõrgetes röövlitega oli ülekaal täissöönud ja -joonud kurjategijate poolel.
Sünged mõtted ei andnud mulle asu.
Teadmatus Marja Ivanovna saatuse kohta hirmutas mind.
Jumal pidas vajalikuks jätta mind hetkega ilma isast ja emast.
Isand Pjotr Andrejevitð, teie olete mu ainus kaitsja.
Elan valve all.
Aleksei Ivanovitð Ðvabrin on mu kadunud isa asemel komandant.
Ta üritab mind sundida endaga abielluma.
Ma pigem suren, kui saan sellise inimese naiseks.
Neil päevil tuleb Pugatðov tagasi ja kui te ei muuda oma otsust,
annan teid tema röövlite kätte.
Ja soovitan teil Grinjov unustada. Linnas on tal teisigi huvisid.
Palun Jumalat, et see kiri kuidagi teieni jõuaks.
Ma pean minema, ma ei saa jätta sõitmata.
Isand Pjotr Alendrejevitð, kuhu nüüd, alles kosusid pisut.
Oota veidi. Tulevad väed, püüavad petised kinni, siis sõida.
Hilja arutada, ma sõidan kindlusesse. Ära kurvasta, Savelitð, ehk kohtume veel.
Hukka saab härraste lapsuke!
Tasem, isand, tasem! Sinu tahtmine sündigu, aga ma ei jäta sind.
Et ma istuksin ilma sinuta kiviseina taga...
Kuhu sa kiirustad?! Oleks et peole, aga panna kael pakule!
Kes sõidab, räägi! Võta hobune valjastest.
Seisa, koer!
Tõmba ta maha, tõmba maha! - Kaabakad.
Uskmatud! - Läksime!
Seo ta kinni.
Kas poome või raiume? - Seda otsustab isand.
Kas Pugatðov on siin? - Kellele Pugatðov, aga meile on ta suur valitseja.
Teie kõrgeausus! Mistarvis jumal su siia tõi?
Ma tulin vabastama orbu, kellele siin ülekohut tehakse.
Kes siin julgeb solvata orbu? - Ðvabrin.
Ta hoiab tütarlast vangistuses ja sunnib teda väevõimuga endaga abielluma.
Valitseja, ta valetab.
Olen kindel, et ta on saadetud siia oma komandöride poolt.
Noh, räägi, millises seisukorras on linn?
Kõik on heas korras. - Heas seisukorras?
Aga rahvas sureb nälga. - Näete ise, ta valetab teile näkku.
Käsiksite ehk härra ohvitseri nagu kord ja kohus üle kuulata?
Ah, teie kõrgeausus! - Olen sinu võimuses.
Peaaegu oleksin unustanud sind tänada hobuse ja kasuka eest.
Sinuta poleks ma linnani jõudnud. - Võlg tuleb kuhjaga tasuda.
Kasukas oli peaaegu et uus.
Eh sind, vana krõnksu!
Aga see neiu, teie kõrgeausus, keda Ðvabrin kiusab?
Ehk on kullake su noorde südamesse pugenud?
Ta on minu mõrsja.
Ma tahan teda näha. - Ta on haige. Ta lamab ja sonib.
Ta on minu naine. - Naine?
Ei, ei! Ma pigem suren, aga tema naiseks ei saa ma kunagi.
Tule välja, kaunis neiuke, kingin sulle vabaduse.
Ma olen tsaar.
Aga sulle annan sel korral armu.
Valitseja, ma valetasin teile, aga Grinjov salgas ka, et plika on komandandi tütar.
Selle, kes hukati siinse kindluse vallutamisel.
Seda sa mulle ei öelnud.
Hukata, siis hukata.
Armu anda, siis armu anda. Selline on minu tava.
Võta oma kaunitar, ja andku jumal teile armastust ja arukust!
Ole kiidetud, issand!
Hüvasti, teie kõrgeausus! Võib-olla kohtume veel kunagi.
Ma lähenesin...
Ma lähenesin määratud teenistuskohale.
Jutustas Pastella