KUHU LÄHEB ELEVANDIPOEG?
Kuhu? Sinna? - Jah.
Aga kuhu nüüd? Sinna?
Mis sul siin on? - Ei midagi.
Aga mis sul seal on?
Pärdik, kas sulle ei tundu, et sa segad mind?
Ei, ei tundu.
Võtame näiteks elevandipoja. - Võtame. Elevandipoeg!
Mis on?
Sinust saab "näide". - Näide?
Jah. - Hea küll. Aga mida on vaja teha?
Näiteks, elevandipoeg läheb.
Mine.
Aga kuhu ta läheb? - Kuhu sa lähed?
Ma ei tea.
Ta ei tea! Aga miks ei tea? - Miks?
Te ju ise ütlesite: mine. Ma läksingi. Niimoodi siis.
Elevandipoeg peab minema näiteks selle kaktuse juurde.
Ei, vabandage, ma ei lähe selle juurde. See on okkaline.
Pole tähtis, oletame, et ta ei ole okkaline.
Ei, ei oleta. Ta on okkaline.
Mina nii ei mängi, vabandage. Ma lähen minema.
Kuhu?
Lihtsalt lähen. Nelja tuule poole.
See pole võimalik.
Sa ei saa minna korraga nelja eri suunda.
Siis ma lähen mingisse ühte suunda.
See on kohutav, isegi õudne ette kujutada.
Ta läheb, läheb ja läheb... - Ta ju läheb niiviisi päris ära!
Kuidas? - Selliselt, et lähed päriseks ja ei tule enam kunagi tagasi.
Siis ei lähe ma mitte kuhugi.
Ja nüüd ta jääb alatiseks siia seisma.
Tuleb minna! - Ma ei taha enam näiteks olla.
Las nüüd olla boa "näide".
Aga kus ta on? - Siin ta on.
See on saba, aga pea on seal.
Läheme pea juurde.
Ehk pole vaja. Tuleb kaugele minna, vabandage.
Ta on pikk.
Parem veame teda sabast ja pea roomab iseenesest järele.
Aga saba? Pea roomab siia, aga saba roomab minema.
Ei rooma minema, me hoiame seda kinni.
Ja nüüd, kõik koos! Üks, kaks!
Aga miks pea siia ei rooma?
Ta ei tea veel, et me teda sabast kinni hoiame.
Boa, ta on nii pikk!
Kas ta saab varsti teada? - Oleks juba aeg.
Aga järsku, aga järsku läks ta pooleks?!
Kes? - Boa.
Meie lohistame teda siin, aga tema läks sealt katki.
Muidugi läks katki
ja nii ei teagi pea sabast mitte midagi.
Siin on kõik veel terve.
Siin samuti. - Siin on ka terve.
Oh, ei! Siin on samuti terve.
Proovime sellest kohast. Jaa, üks!
Miks te mind kõditate? - Me ei kõdita, me kontrollime.
Mida te kontrollite? - Sind. Järsku läksid pooleks?
Kust kohast? - Vabandage, keskelt.
Sealt me juba kontrollisime. - Ta on ühes tükis!
Las nüüd boa olla "näiteks". Ja mina lähen. Kas tohib?
Ei tohi. - Miks?
Sellepärast, et ta läheb ja läheb ja ei tea, kuhu.
Kole ettegi kujutada.
Hästi, nüüd kujutan ette. - Parem mitte.
Ta läheb, läheb...
On hirmus? - Veel mitte.
Ta läheb lihtsalt niisama.
Nüüd läheb kohe hirmsaks.
Ta läheb...
No nii. Ta ei lähe niisama.
Tean! Ta jalutab! Jalutab!
Ta jalutab?!
Jalutan?
Sinna ma lähengi. Jalutama. - Ja üldse pole hirmus.
Läheme kõik jalutama. - Mis siis ikka, võib.
Me läksime jalutama.
Jutustas Pastella