Зажурилась Україна, Бо нічим прожити:
Витоптала орда кіньми Маленькії діти...
Ой ти, земле Турецькая, віро бісурменськая!
Ти єсь наповнена сріблом, златом
і дорогими напитками, Тільки ж бідному невольнику
на світі невільно! Що бідний невільник у тобі пробуває,
Землю ворожу, віру бісурменськую проклинають.
Ой, як мені тяжко, ой, як мені важко!
Мене одну моя доля покинути має
Ой, гаю мій, гаю, зелений розмаю!
День і ніч гадаю та про Україну
Розлилися круті бережечки,
Гей, гей, гей! по роздоллі.
Зібрались славні козаченьки,
Гей, гей, гей! рятувати з неволі.
Тогді далася бідному невольнику Тяжкая неволя добре знати:
Кайдани руки, ноги поз'їдали, Сирая сириця до жовтої кості
Тіло козацькоє проїдала...
То біднії невольники на кров, на тіло поглядали,
Землю ворожу, віру бусурменськую проклинали.
Тоді дівка-бранка, Добре дбає,— До темниці приходжає,
Темницю відмикає,
Всіх козаків, Бідних невольників, На волю випускає!