UUED SUURED EBAMEELDIVUSED
See on ema.
See on isa.
See on kass.
See olen mina.
See on Kolja.
See on Kapa.
See on kogu minu perekond.
Tahtsin ammu suureks saada, nüüd lasteaed mul läbi on.
Mulle täitsa arusaadav kõik, mis kodus jutuks on.
Ema ütles: "Ajas papa kooli mõttetult me Kapa."
Selgus - instituut et eal Kapa võluvust ei taba.
Sessiajast talle seal võlgnevustest jäi kolm saba.
Nõnda kodus diplomita istus mitu päeva ta.
Ütles ema, et nagu Maa, kindlat kaaslast vajab ta.
Ütles ema, et asi hullemaks ei läheks veelgi, tuleks leida mõni heidik, asjaks seegi.
Kuid mees Kapale ka selliselt jäi saamata: oli jõutud viimasedki ära haarata.
See on Kolja.
Süstida ööd-päevad läbi: õudne see! Kolja arstiks olla kopka eest ei taha.
Või siis muusikuks, see palju hullem veel,
ta ei suudaks terve päeva "pasundada".
Mamma ja papa, Kolja ja Kapa ihaldasid autot Ziguli.
Kuid soovi järjekord neil tapab: nad ostuni ei jõuaks iialgi.
Papa järjekorda trotsis, murdis pead ja pääsu otsis.
Nagu mööda maantee veert, kappas järjekorral eest.
Ja ükskord siis, vist tunaeile, sõitis onu Senja meile.
Tutvustas ta ühte meest, kes siis seisaks auto eest.
Mõttetöö neil oli äge, väike naps veel tõstis väge.
Käigu baasi nagu nalja onu sõber nuuskis välja.
Ning kui maa alt välja tuli meile auto Ziguli.
Siis nad suures püüdlikuses autolt maha pesta tolm,
baaris autot sõbrameeles niisutasid - kõik nad kolm.
Kolja Antonile ruttu helistas ja tegi juttu,
et ta sõber võtaks vaevaks leida "eided" homseks päevaks.
Aga homme juhtus nii: paak vist oli tühi siis.
Ostis Kolja parimat kütust "kolme tärnikat".
Koos nad, "eided" nende seas, laadisid end vara täis.
Kilk Koljal juba oli peas, haaras rõngast, pea ringi käis.
Kõik kioskid teepeal uuris läbi: ta oma jõudu turgutas,
nii, et ristteel, häbiasi, Väikse Vera unustas.
Murul rõõmsalt joodi-söödi, silmad kõõrdis lulli löödi,
aga pärast, helde aeg - see oli nagu lasteaed.
Ülendatud meeleolu, rõõmus tagasitee koju,
mööda pandi kõigist teel.
Juba sissesõidul linna Kolja tagarehvi sinna
"suudluse" ta jättis veel.
Kõõrdsilm sõpru ja ka Koljat autasustati tehtu eest.
Augustati aga Koljat ja tal haiglasse läks tee.
Kuid nüüd rääkida on aeg, kuis õde elanud see aeg.
Papa ütles: "Aitab vaevast!" Võttis Kapa maha kaelast.
Tõukas hoogsalt uude ellu, varsti Kapa abiellus.
On hea kaasa Ljoða onu, minu õde ütleb aga:
"Joob Ljoða nagu vana kronu - kolm ämbrit ühe korraga!"
Korraks Ljoða astus sisse - ei midagi jäänd pudelisse.
Nad kenakesti lakkusid, ent hommikul - siis kosusid.
Nutab ema: meie väike näljakartuli peal näikse.
Räägib veel, et küllap vist paps lasi kitse kärneriks.
Ja ta jättis meie Kapa paljaks, nii kuis sündind ta.
Isa muutunud on väga, ta sõbrunenud pudeliga.
Öeldakse, et harjund ta kõik endal kõrri kallama.
Juhataja käsk on see, et isa kohe lõpu teeks.
Isa kuulas, vait kui lammas, varsti oli jälle sillas.
Seks, et isa terveks saaks, tuusiku AÜ andis tal.
Möödus tund, ta naasis taas, tuusikuta, auru all.
Karistuseks isa niisiis koosoleku ette viidi.
Papat veendi sõbralikult, kõik rahustasid teda reas,
kuid tööle lausa häbematult läheb ta kui pea peal.
Ütlesin ma sõpradele: isa on mul akrobaat,
rõõmu teeb see sõpradele, et mu isa akrobaat.
Ema ütleb sõpradele, et on kogu vara tühja läind.
Ema kaebab kõikidele: "Ta on täitsa alla käind."
Sõimavad meid kõik me naabrid.
Vana treial, onu Fedja, mu pere peale vihane.
Onu Fedja kõneleb:
"Oleme siin mõelnud küll, teil uut kohta oleks vaja,
et siis pudel nagu pomm lõhuks puruks teie maja."
Emal nutt ei lakkagi, sidus rätiku ta pähe.
Närvidest see lõhub nii, et pea suisa segi läheb.
Ema vajab palderjani, otsib ennast hingetuks,
aga
kogu palderjani kass jõi ammu tilgatuks.
Ongi kõik!
Jutustas Pastella