Filmové štúdiá "SOJUZMULTFILM" Moskva 1951
A. S. Puškin: ROZPRÁVKA O MŔTVEJ CÁROVNEJ A SIEDMICH BOHATIEROCH
Scenár: IVAN IVANOV-VANO, Ju. OLEŠA Hudba: Ju. NIKOĽSKIJ
Réžia: I. IVANOV-VANO Kamera: N. VOJNOV Zvuk: N. PRILUCKIJ
Preklad z ruských titulkov: M. M.
ROZPRÁVKY
ROZPRÁVKA O MŔTVEJ CÁROVNEJ A SIEDMICH BOHATIEROCH Moskva 1951
Cár s cáricou rozlúčil sa,
na cestu on poručil sa
a cárica pri okne
čakala ho žalostne.
No, nevidela milého druha,
iba víchrica tam vonku dula,
sneh valil sa na polia,
biela zem celá bola.
Na štedrý deň v noci, veru,
sám Boh dal cárici dcéru.
A zďaleka nakoniec
vrátil sa aj cár-otec.
Keď ona ho zbadala,
ťažký výdych ihneď mala,
veľký obdiv nezniesla
a na omši zomrela.
Dlho kráľ bol veľmi smutný,
ako inak, aj on bol hriešny.
Rok prešiel, sťa sen ponurý,
cár ženil sa krát podruhý.
Popravde, jeho mladica
vyzerala, sťa cárica.
Vysoká, urastená, biela,
rozumu nad všetkých mala.
No, zato hrdá, vrtošivá,
tvrdohlavá a žiarlivá,
v jej pridané veno
bolo zrkadlo jedno.
Zvláštnu schopnosť malo,
rozprávať sa s ním dalo.
Jedine s ním ona bola
dobrodušná, veselá.
S ním prívetivo klebetila
a pyšne mu hovorila:
Zrkadielko, povedz mi,
pravdu pravdúcu vrav mi:
Som na svete najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia?
Samozrejme, sporu niet...
na svete si najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia.
No, cárovná mladá,
nenápadne rozkvitala,
medzi tým, kým rástla, rástla,
bola stále krajšia, krajšia.
Biele líčka, čierne oči,
jemnosť sa jej v tvári zočí.
Aj ženích si ju našiel,
kráľovič Jelisej.
Povedz mi, som najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia?
Si prekrásna, sporu niet...
no, cárovná je najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia.
Ach ty, škaredé sklo,
naschvál mi klameš, ty zlo!
No povedz, ako ona môže
byť krajšia odo mňa? Nože...
priznaj: odo mňa niet krajšej,
obíď celé cárstvo naše!
Cárovná je najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia.
Cárovnú v hlboký les
zaveď, zviaž a nakoniec
pod sosnou ju nechaj živú,
bude vlkom na obživu!
Kde je krásavica - dievčica?
Všetko ti poviem: ona
tam stojí v lese sama.
Dobre má zviazané lakte,
zver sa tam už plíži dakde,
menej bude jej trpieť,
ľahšie jej príde zomrieť.
Fáma krajom sa šírila:
Dcéra cára sa stratila!
Túži biedny cár po nej
a kráľovič Jelisej
vrúcne sa sám modliac k Bohu,
vypravil sa na púť svoju
za krásavicou dušou,
za nevestou mladou.
Čo je to za div tu vlastne,
všade je čisto a veľmi krásne!
Niekto vežu upratal,
na domácich tu čaká.
Kto si? Vyjdi a ukáž sa,
s nami čestne privítaj sa.
Ak si ty starý človek,
strýkom nám budeš navek.
Ak si mládenec ty švárny,
nami bratom budeš zvaný.
Ak si starká, buď nám mať,
našu úctu budeš mať.
Ak si krásna dievčička,
buď nám milá sestrička.
Dni plynú ako voda
a cárovná mladá
je v lese, no bez nervov,
u siedmich bohatierov.
Pred raňajším svitaním
bratia sú už sprataní,
vyrážajú nie prvý raz
divých kačiek naloviť zas.
Bratia z milej dievčice
radosť mali. Do jej svetlice
raz, ešte len slnko vyšlo,
všetkých sedem ich dnu vošlo.
Najstarší jej povedal:
Dievčička,
vieš, že si nám všetkým sestrička.
Je nás sedem a teba
všetci ľúbime, za seba
vziať ťa by sme všetci chceli,
to sa nedá, tak pre kľud vrelý
nejako ty pomer nás,
ženícha si vyber z nás,
ostatným buď milou sestrou.
Prečo krútiš ty hlavou?
Odmietaš nás nebodaj,
ako od kupcov tovar?
Oj, vy mládenci čestní,
bratia vy moji rodní!
Ak klamem, nech ma boh strestá,
nech sa viac nehnem tu z miesta,
ako môžem... už som nevesta.
U mňa ste všetci rovní,
všetci smelí, rozumní,
všetkých vás ľúbim srdečne,
no, druhému ja na večné
časy som daná. Najmilší mi je
kráľovič Jelisej.
Spýtať sa nie je hriech. Odpusť nám.
Ak je tak, nezmienim sa viac už o tom.
Ja nesrdím sa!
Zdravím ťa, zrkadlo... povedz mi,
pravdu pravdúcu vrav mi:
Som na svete najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia?
Si prekrásna, sporu niet...
no, žije bez žiadnej slávy
v strede zelenej dúbravy
u siedmich bohatierov
tá, čo ťa predčí krásou.
Čo sa to tam vonku stalo?
Vidieť, že psík spal dnes málo.
Boh ťa požehnaj!
Toto máš za to... chytaj!
Ochutnaj jabĺčko, môj svet...
a ďakujem za obed.
Nami si bola ľúbená,
milému svojmu súdená -
nezostala si nikomu,
iba hrobu jednému.
Povedz mi, som najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia?
Ty, cárica, sporu niet...
na svete si najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia.
K neveste svojej
kráľovič Jelisej
medzi tým po svete cestu hľadá.
Svetlo naše, Slniečko! Chodíš
celý rok po nebi. Meníš
zimu s teplou jarou,
všetkých nás vidíš pod sebou.
Dáš mi ty odpovede,
videlo si niekde v svete
cárovnú mladú?
Som jej ženích.
Svet môj...
cárovnú som nevidelo.
Zdá sa, že živej jej niet,
možno Mesiac, môj sused,
ju niekde stretol,
jej stopu snáď postretol.
Mesiac, Mesiac, priateľ môj,
pozlátený rožok tvoj,
ty vstávaš v tme hlbokej,
bacuľatý, svetlooký...
a ako je zvykom u teba,
hviezdy hľadia na teba.
Dáš mi ty odpovede,
nevidel si niekde v svete
cárovnú mladú?
Som jej ženích.
Brat môj...
nevidel som devu s takou krásou.
Na stráži tu ja stojím
iba s obratom mojím.
Bez mňa cárovná tu bola
a prešla.
To je smola!
Počkaj... o nej, je možné,
vietor vie... on pomôže.
Za ním choď... a hneď aj už...
netrúchli a zbohom buď!
Vietor, vietor... pán oblakov,
čo preháňaš kŕdle mrakov,
mocne vlníš modré more,
všade duješ v priestore.
Dáš mi ty odpovede,
nevidel si niekde v svete
cárovnú mladú?
Som jej ženích.
Postoj...
tam za riečkou kľudnou
je vysoká hora,
v nej hlboká nora,
v tej nore v tme, čo nemá páru,
hojdá sa rakva z krištáľu
na reťaziach medzi stĺpmi.
Nevidieť tam žiadnej stopy
vôkol toho pustého miesta.
V tom hrobe je tvoja nevesta.
Som na svete najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia?
Si prekrásna, slova niet...
no, cárovná je najmilšia,
najmúdrejšia, najkrajšia.
Vtedy ju bôľa vzala
a cárica zomrela.
Iba čo ju pochovali,
svadbu hneď aj hotovali.
Nevestu svoju milenú
Jelisej si bral za ženu.
Nikto, kto na svete žil,
hostinu takú nezažil.
KONIEC
ROZPRÁVKY