ПРИКАЗКА ЗА РИБАРЯ И РИБКАТА (1950) по приказката на А.С.Пушкин
Край залив морски - дъб столетен,
с верига златна се виши,
по нея котарак начетен,
край него ден и нощ кръжи;
надясно тръгне ли - запява,
наляво - приказка реди.
Там горски дух се появява,
русалка там на клон седи;
там зверове незнайни, лоши
преплитат дири през нощта
край къщичка с крака кокоши
и без прозорци, без врата;
там призраци в гората скитат,
там призори вълни връхлитат
пустинния и равен бряг
и трийсет момъка прекрасни
излизат от водите ясни
подир най-стария юнак;
там мимоходом княз безстрашен
зъл цар пленява; там безспир
над лесове, над морска шир,
над облаци магьосник страшен
лети и носи богатир;
царкиня там в затвор тъгува,
а риж вълк вярно й слугува;
гаванка с Баба Яга там
сама пълзи натам-насам;
там цар Кашчей над злато крее,
там руски дух от всичко вее!...
И вино пих на тоя бряг,
и под листата изумрудни
аз слушах приказките чудни
на учения котарак.
Една не мога да забравя:
на всички днес ще я разправя...
Живял дядо със своята баба
край брега на морето синьо:
живели в стара колиба
вече тридесет и три години.
Дядото риба ловял с мрежа,
бабата вълна предяла.
Веднъж той мрежата хвърлил в морето:
изтеглил с мрежата само тиня.
Втори път мрежата хвърлил навътре,
изтеглил с мрежата морски тревици.
Трети път хвърлил мрежата дядо,
изтеглил с мрежата едничка рибка,
не каква да е рибка - златна.
Замятала се златната рибка,
замолила с глас човешки:
"Пусни ме, дядо, пак в морето!
Щедра награда ще имаш от мене,
откуп ще дам какъвто поискаш."
Смаял се дядо, подплашил се:
рибар бил трийсет и три години,
пръв път чувал, че риба говори.
Пуснал той златната рибка
и така от сърце й рекъл:
"Бог те пазил, златна рибке!
Не ми трябва твоят откуп;
връщай се в морето синьо,
плувай си там на воля."
Отишъл си дядо при бабата,
разправил туй чудо невиждано:
"Хванах днес една рибка,
не каква да е рибка - златна,
проговори ми с глас човешки,
в морето молеше да я пусна
и щедър откуп ми даваше,
откуп, какъвто поискам.
Не посмях откуп да взема,
тъй си я пуснах в морето синьо."
Почнала баба да му се кара:
"Ех, че си глупаво старче!
Трябваше откуп да вземеш!
Да беше искал поне корито,
нашто съвсем е прогнило."
Върнал се дядо пак край морето,
гледа - морето се леко вълнува.
Почнал да вика той златната рибка.
Доплувала рибката и го пита:
"Кажи, дядо, какво ще поискаш?"
Дядото с нисък поклон й отвръща:
"Ох, смили се, рибке господарке,
кара ми се мойта баба,
просто мира ми не дава:
прати ме да искам ново корито,
нашето било съвсем прогнило."
Отвърнала му златната рибка:
"Не тъгувай, дядо, хайде сбогом,
ще има бабата ново корито."
Върнал се дядото вкъщи,
гледа - бабата с ново корито.
Още по-люто викнала бабата:
"Ех, че си глупаво старче!
Само корито можа да измолиш!
Много ли полза има от него?
Я върви, глупчо, при рибката,
кланяй се, къща поискай!"
Върнал се дядо пак при морето,
(силно морето било размътено).
Почнал да вика той златната рибка,
доплувала рибката, попитала:
"Кажи, дядо, какво ще поискаш?"
Дядото с нисък поклон й отвръща:
"Ох, смили се, рибке господарке,
още по-люто ме хока бабата,
просто вече мира ми не дава,
къща иска свадливата баба."
Отговаря му златната рибка:
"Не тъгувай, дядо, хайде сбогом,
тъй да бъде: ще си има къща."
Върнал се дядо при свойта колиба,
от колибата и следа няма;
вижда дядо спретната къщурка
с тухлен комин и белосана,
с дъбови врати дялани.
Бабата седи до прозореца,
с цяло гърло крещи на дядото:
"Ех, че си глупаво старче!
Само къща ли, глупчо, измоли?
С поклон се връщай при рибката:
не ща да съм проста селянка,
искам да бъда знатна дворянка."
Стигнал пак дядо морето синьо;
(неспокойно морето се люшка).
Почнал да вика той златната рибка,
доплувала рибката, попитала:
"Кажи, дядо, какво ще поискаш?"
Дядото с нисък поклон й отвръща:
"Ох, смили се, рибке господарке,
още повече бабата се побърка,
просто мира ми не дава:
не ще вече да бъде селянка,
иска да стане знатна дворянка."
Отговаря му златната рибка:
"Не тъгувай, дядо, а иди си вкъщи."
Върнал се дядо при бабата.
Що да види! Дворянски покои.
Пред тях седи неговата баба
в самурено скъпо кожухче;
на главата й накит от сърма
на шията й бисерна огърлица,
на ръцете й златни пръстени,
на краката й червени ботушки.
Наоколо й слуги раболепни;
тя ги бие, косите им скубе.
Казва дядо на своята баба:
"Добър ти ден, госпожо дворянке!
Май ти се насити сега душата?"
Викнала бабата срещу него,
в конюшната го пратила да живее.
Не щеш ли, минала седмица, друга.
Още повече бабата пощуряла;
пак изпратила дядо при рибката:
"Върви се кланяй на рибката:
не ща да бъда знатна дворянка,
искам да стана волна царица."
Подплашил се дядо, примолил се:
"Ти какво, бабо, щура ли си?
Ни да стъпиш, ни да продумаш умееш,
в цялото царство за смях ще станеш."
Разлютила се бабата още повече,
лепнала на мъжа си плесница.
"Как смееш, селяко, да се противиш
на мене, дворянката знатна?
Върви край морето, ти казвам,
инак насила ще те отпратя."
Отишъл дядо пак край морето,
(потъмняло морето синьо).
Почнал да вика златната рибка.
Доплувала рибката, попитала:
"Кажи, дядо, какво ще поискаш?"
Дядото с нисък поклон й отвръща:
"Ох, смили се, рибке господарке,
пак ме хока мойта баба:
не ще вече да бъде дворянка,
иска да стане волна царица."
Отговаря му златната рибка:
"Не тъгувай, дядо, хайде сбогом!
Добре! Ще стане баба царица!"
Върнал се дядо при бабата.
Що да види! Царски палати.
Гледа в палатите своята баба,
седи на трапезата също царица,
прислужват й разни боляри, дворяни,
скъпи задморски вина й наливат,
похапва си бабата медени курабийки;
наоколо стражи стоят страховити,
на рамо държат остри топори.
Като зърнал туй дядо - подплашил се!
Доземи на баба се поклонил,
рекъл й: "Добър ден, страшна царице,
май си насити сега душицата?"
Хич не го и погледнала баба,
смигнала само да го изпъдят.
Скокнали болярите и дворяните,
с юмруци погнали дядото,
на вратата стражите го присрещнали,
едва с топорите си не го съсекли.
А пък народът му се присмивал:
"Тъй ти се пада, стари глупако!
От днес да си имаш добра поука:
не отивай, дето не ти е мястото!"
Не щеш ли, минала седмица, друга.
Още повече бабата пощуряла,
царедворци при дядо изпратила.
Намерили дядото те, довели го.
Рекла баба на дядото:
"Върви да се кланяш на рибката.
Не ща да съм волна царица,
искам да бъда морска властелинка,
да живея в Океан море,
да ми слугува златната рибка,
да я пращам, където поискам."
Не посмял дядо да се противи,
не дръзнал дума напряко да каже.
Отишъл той край морето синьо,
гледа, в морето черна буря:
отвред се издуват вълни сърдити,
брега връхлитат и вият ли, вият.
Почнал да вика той златната рибка,
доплувала рибката, попитала:
"Кажи, дядо, какво ще поискаш?"
Дядото с нисък поклон й отвръща:
"Ох, смили се, рибке господарке!
Що да сторя с проклетата баба?
Вече не иска да бъде царица,
иска да стане морска властелинка:
да живее в Океан море,
ти, златна рибке, да й прислужваш,
да те праща където поиска."
Нищо не казала рибката - само
с опашка плеснала по вълните,
гмурнала се в морето дълбоко.
Дълго я чакал на брега дядо,
не дочакал, отишъл при бабата -
що да види: пак стара колиба,
на прага й седнала бабата,
а до нея - прогнило корито.
използван е превода на Иван Пауновски
субтитри НИКЧО
стихът в началото е от поемата на А.С.Пушкин "Руслан и Людмила", в превод на Любен Любенов