ПРИКАЗКА ЗА ЦАР САЛТАН (1984)
Вечер... в стаята седят три девици и предат.
"Ако бих била царица - каза първата девица, -
бих приготвила сама пир за цялата земя."
"Ако бих била царица - каза нейната сестрица, -
аз платна ще натъка, всичко с тях ще облека."
"Ако бих била царица - каза третата сестрица, -
царя ни ще наградя - син-юнак ще му родя."
Щом го каза - в тъмнината скръцна тихичко вратата,
влезе тук самия цар -
на страната господар.
"Мила, хубава девице - каза той, - бъди царица
и роди ми ти юнак, щом настъпи есен пак.
Вий сестрици-гълъбици, с мен и вашата сестрица
тръгвайте за дом богат - ще живеете в палат.
Първата ще е тъкачка, а пък втората - готвачка."
Царят дълго не мая се: още вечерта венча се.
След което, най-подир, вдигна той прекрасен пир.
Горчиво! Горчиво!
Слава на цар Салтан!
Ах ти, дявол!
Там, в онези времена, страшна имаше война.
Яхва коня що лудува и с жена си се сбогува.
Каза да се пази тя, вярна да е в обичта.
И докато той воюва, по жена и дом тъгува,
тя роди му хубав син -
колкото един аршин.
И над своето детенце бди - орлица над орленце.
Вест на царя праща тя, че е станал той баща.
А със сватя Бабариха тъй сестрите й решиха:
пратеника да възпрат и да я оклеветят.
"Царицата родила през нощта, но нито син, ни дъщеря.
Нито някоя позната животинка, а невиждана гадинка."
Царят, щом узна това, своя гняв сдържа едва;
и без малко не обеси този, що вестта донесе.
Но престана да крещи и разумно той реши:
"Нека те да го почакат - лично той да види как е."
ЦАРСКА КУХНЯ
"Царят строго повелява
да удавят, умъртвят и жена му, и синът."
Щом така желае царя, натъжените боляри
влизат в спалнята и там пред царицата едвам
не заплакват, но повтарят, що е заповядал царят.
И момчето и жената участ чака ги - водата.
Те затварят я с детето в бъчва, веднага след което
силно бутнали ги в океана
тъй решил бил цар Салтана.
Трепкат, светят си звездите, пляскат, гонят се вълните;
облак се в небето рей, бъчвата вълна люлей.
И царицата във нея плаче, блъска се, слабее;
а пък царското дете - не с дни, с часове расте.
"Ти си ми добра, вълна, и във своята игра
в морските скали се плискаш и отиваш, дето искаш,
потопяваш ти брегът, кораби по теб вървят,
не губи ни, пощади ни и на суша изхвърли ни!"
Чу вълната, заплющя, на брега след малко тя
бъчвата изнесе леко и отля се пак далеко.
Вдъхнаха навън дълбоко: гледат - хълм в поле широко,
и море, и дъб зелен, там на хълма извисен,
А момчето за вечеря мисли нещо да намери.
Прът откърши от дъбът, лък изви от този прът
и със шнура си набързо краищата му завърза,
за стрела изостри тръст и заспуска се чевръст.
"Ти си мой добър спасител, избавител, отмъстител.
Ти спаси не лебед-птица, а спаси от смърт девица,
в ястреб ти стрела заби, но магьосник зъл уби.
Туй ще помня аз навеки и отблизо и далеко
с теб ще бъда, а сега ти върви си без тъга."
Пръв царевичът се буди - гледа, мисли и се чуди:
как нощес пред него там е израсъл град голям
с кули и стени зъбчати и кубета - все от злато -
църкви в тишина и мир, манастир до манастир.
Майката с сина се вдигат към града и щом пристигат,
юрна се навън градът, в хор камбаните ечат.
Всички там ги възхваляват, на царевича поставят
княжески калпак - и княз той им става в този час.
В столицата оттогава почна той да управлява,
в дом разкошен заживя, княз Гвидон се назова.
Вятър по море лудува, корабче платна надува,
в сини морски ширини пори гривести вълни.
А моряците дивят се, върху кораба тълпят се:
там на острова познат виждат нов, чудесен град.
Ето - слизат всички гости; кани ги Гвидон на гости
и гощава ги добре пита ги - да разбере:
"Откъде сте, с що търгувате и в каква посока плувате?"
Отговарят: "В своя път ний кръстосахме светът
и търгувахме от лани със самури, с астрагани;
а на изток се стремим предстои ни да вървим
покрай острова Буяна в царството на цар Салтана..."
Князът казва: "Господа, на добър път без беда
през морето там стигнете и на цар Салтан кажете,
че изпращам му поклон..."
Тръгват те, а княз Гвидон тъжен гледа - ето вече корабът се скри далече.
"Що си, княже мой юначен, днес така умислен, мрачен?"
Князът тъжно отговаря: "Мъка тежка ме изгаря,
тъжен съм, че в този час за баща си мисля аз."
Лебедът му казва: "Ето - искаш ли сега в морето
да им станеш ти другар? - превърни се на комар."
В точица Гвидон смали се, на комар преобрази се,
кораба в безкрайността той догони, прилетя,
тихо спусна се, изви се, в малка цепка нейде скри се.
Вятър весело плющи, кораб весело лети
и покрай острова Буяна към града на цар Салтана,
ей желаната страна в синята далечина.
Ето - слизат всички гости, кани ги Салтан на гости -
с тях крилатият другар влезе при самия цар.
"Хей вий гости и мъже, плавахте ли дълго? Где?
Как е там - добре ли, зле ли и що за чудо сте видели?"
"Там добре е, дето бяхме, чудно чудо ний видяхме:
има остров с бряг висок, залив - стръмен и дълбок;
пуст, необитаем беше, дъб самотен там растеше,
а сега - израснал град хубав, славен и богат.
Със кубета - все от злато, със градини и палати.
Там живее княз Гвидон, той изпраща ти поклон."
Казва цар Салтан на глас: "Този чуден остров аз
само да съм жив, ще видя, гост на княз Гвидон ще ида."
"Туй е интересно, да, но не струва си труда.
Друго знам: ела в гората, катеричка под елата
пее денем и нощя, лешници си хрупка тя,
ала - лешници чудати - със черупки - чисто злато,
ядките им - чист елмаз, туй разбирам чудо аз."
Пак се чудом чуди царят, а от яд кипи комарът,
жилна лелка си за миг в дясното око, със вик
тя се люшна пребледняла - бе с окото ослепяла.
Скачат всички и крещят, те комара да ловят.
А пък той - изтънко, тънко през прозореца изврънка
и постигнал си целта, през морето отлетя.
Пак самотен на брега гледа синята вода.
"Що си, княже мой юначен, днес така умислен, мрачен?
Що си тъжен?" Князът отговаря: "Тежка мъка ме изгаря,
чудо имало и аз искам то да е у нас.
Имало ела в гората, с катеричка под елата."
"Туй чудо ми е мен понятно, вкъщи връщай се обратно.
Ще ти служа вярна служба зарад вечната ни дружба."
"Ех, ти, лебед, дай му, Боже, да е весел, колко може."
Дигна после княз Гвидон в двора си кристален дом,
катеричката постави там и писар и остави
денонощно да стои, лешниците да брои.
Вятър по море лудува, корабче платна надува,
в сини морски ширини пори гривести вълни,
покрай остров с бряг неравен, покрай град, голям и славен
и топове в залп гърмят - искат кораба да спрат.
Ето - слизат всички гости, кани ги Гвидон на гости.
Той гощава ги добре пита ги - да разбере:
"Откъде сте, с що търгувате и в каква посока плувате?"
Отговарят: "В своя път ний кръстосахме светът
изпродадохме ний много донски жребци бързоноги.
А ни чака дълъг път - ще отплаваме отвъд -
покрай острова Буяна в царството на цар Салтана..."
Князът казва: "Господа, на добър път, без беда
през морета, океани в царството на цар Салтана;
отнесете му поклон и от мене - княз Гвидон."
Сбогом гостите си взеха и отново път поеха.
Лебедът намери пак княза на самия бряг.
Моли князът, в далнината нещо тегли му душата...
Плесна лебедът с крила с капки княза пак обля,
той в муха преобрази се, бързо отлетя, изви се
между небо и море и във кораба се свре.
Вятър весело плющи, кораб весело лети
покрай острова Буяна към града на цар Салтана.
"Хей вий гости и мъже, плавахте ли дълго? Где?
Как е там - добре ли, зле ли и що за чудо сте видели?"
Отговарят: "В своя път ний кръстосахме светът,
там добре е, дето бяхме, чудно чудо ний видяхме:
има остров непознат, в тоя остров има град
с кули, със кубета златни, със градини, със палати;
пред двореца, под ела, в къща - цяла от стъкла,
катеричка си живее, чудно нещо тя умее!
Пее денем и нощя, лешници си хрупка тя,
лешниците - чудновати - със черупки - чисто злато,
ядките - елмаз - искрят и слуги над нея бдят.
Всички там са все богати; няма хижи - все палати.
Там живее княз Гвидон, той изпраща ти поклон."
Казва цар Салтан на глас: "Този чуден остров аз
само да съм жив, ще видя, гост на княз Гвидон ще ида."
"Що за чудо, хайде де, катеричката гризе
камъни и злато ражда, купища елмаз изважда;
с туй не ще ни удивиш, даже да ни убедиш.
Аз познавам друго чудо: люшне се морето-чудо,
забушува, закипи и брега се потопи,
пък отлее се - и в мрака тридесет и три юнака
прави на брега стоят в брони като жар горят,
всички - хубавци отбрани, млади, снажни великани,
все еднакви, все отбор, главатар им - Черномор.
Ако трябва да се чудя, ей това се казва чудо."
Цар Салтан се удивлява, а Гвидон се разлютява
жилна леля си за миг в лявото око, със вик
тя се тръшна пребледняла: бе с окото ослепяла.
Всички викат: "Дръжте, бре!" Но дорде се разбере,
през прозорчето мухата бръмна към далечината.
"Що си, княже мой юначен, днес така умислен, мрачен?
Що си тъжен?" Князът отговаря: "Тежка мъка ме изгаря,
чудо имало и аз искам то да е у нас."
"А какво е това чудо?" "Люшне се морето лудо,
забушува, закипи и брега се потопи,
пък отлее се - и в мрака тридесет и три юнака
прави на брега стоят, в брони като жар горят."
Казва лебедът на княза: "Хайде, туй ли те смущава?
Не тъгувай - зная аз - и това е в моя власт.
Тези воини подводни все са мои братя родни.
Не тъжи, а се стегни, братята ми посрещни."
"Лебедът ни прати, княже, и поръча да ти кажа,
че ще пазим твоя град славен, хубав и богат.
Ще излизаме на смяна - всяка нощ от океана
в черни, бурни тъмнини край високите стени.
С тебе скоро ще се видим, а сега ще си отидем."
Вятър по море лудува, корабче платна надува
в сини морски ширини пори гривести вълни
покрай остров с бряг неравен, покрай град, голям и славен:
и топове в залп гърмят, искат кораба да спрат.
"Откъде сте, с що търгувате и в каква посока плувате?"
Отговарят: "В своя път ний кръстосахме светът
и продавахме стомана, злато и сребро ковано;
а ни чака дълъг път - ще отплуваме отвъд,
покрай острова Буяна в царството на цар Салтана..."
Князът казва: "Господа, на добър път, без беда
през морета, океани в царството на цар Салтана;
отнесете му поклон и от мене - княз Гвидон."
Лебедът намери пак княза на самия бряг.
Моли князът - в далнината нещо тегли му душата...
Плесна лебедът с крила с капки княз Гвидон обля.
Князът много намали се, във оса преобрази се,
кораба в безкрайността той догони, прилетя,
тихо спусна се - изви се, в малка цепка нейде скри се.
"Хей вий гости и мъже, плавахте ли дълго? Где?
Как е там - добре ли, зле ли и що за чудо сте видели?"
"Там добре е, дето бяхме, чудно чудо ний видяхме:
има остров непознат, в тоя остров има град
всяка нощ там става чудо: люшне се морето лудо,
забушува, закипи и брега си потопи,
пък отлее се - и в мрака тридесет и три юнака
прави на брега стоят, в брони като жар горят.
Няма стража по-надеждна, по-безстрашна, по-прилежна.
Там живее княз Гвидон, той изпраща ти поклон."
Казва цар Салтан на глас: "Този чуден остров аз
само да съм жив, ще видя, гост на княз Гвидон ще ида."
"Хора из море след буря идат, в острова дежурят,
що за чудо? Но поне вярно ли е, или не?
Друго чудо се разправя, носи се мълва такава:
за царкиня - красота - хубавица на света.
Денем - слънчице прекрасно, нощем - месечинка ясна,
месец в къдрите блести, на чело - звезда пламти.
А пристъпва горда, права - сякаш се паун задава.
Заговори - слушаш ти, сякаш ручейче шурти.
Туй е чудо най-голямо, във света подобно няма."
И се вдигна пак тревога: - Помогнете, ай, за Бога!
"Чакай само да те пипна!" А осата пак политна
и през морския безкрай отлетя към своя край.
"Що си, княже мой юначен, днес така умислен, мрачен?
Що си тъжен?" Князът отговаря: "Тежка мъка ме изгаря,
всеки си е задомен, ходя само аз ерген."
"А коя избрал си, дето легнала ти е в сърцето?"
"Чух да казват за една чудно хубава жена.
Денем - слънчице прекрасно, нощем - месечинка ясна,
месец в къдрите блести, на чело звезда пламти.
А пристъпва горда, права - сякаш се паун задава;
заговори - слушаш ти, сякаш ручейче шурти.
Само истина ли казват?"
"Знам я чудната девица, но туй не е ръкавица -
на ръка я подържиш, хрумне ти - и я свалиш.
Та преди да се венчаваш, после да не съжаляваш,
обмисли добре това, тя не е за ден, за два."
"Таз царкиня, за да видя, аз готов съм и да ида
през земи, води отвъд, чак до края на светът."
Лебедът въздъхна, рече: "Но защо така далече?
Тя е тук във тоя час: че царкинята съм аз."
Месец в къдрите блести, на чело звезда пламти.
"Майко мила, ето я - тя ще бъде отсега мен жена, на теб снаха.
Молим те за одобрение, дай ни свойто разрешение,
своя майчин благослов - да живеем в мир, в любов."
Вятър по море лудува, корабче платна надува,
в сини морски ширини пори гривести вълни
покрай остров с бряг неравен, покрай град, голям и славен:
и топове в залп гърмят, искат кораба да спрат.
"Откъде сте, с що търгувате и в каква посока плувате?"
Отговарят: "В своя път ний кръстосахме светът,
забранени стоки тайно карахме в страни незнайни,
а ни чака дълъг път все на изток - там отвъд
покрай острова Буяна в царството на цар Салтана..."
Лек ви път, вам, господа! През морета, океани в царството на цар Салтана;
припомнете му от мен, че го чакам всеки ден;
обещал е - а се бави, да не би да ме забрави.
Тръгват те, а княз Гвидон
си остава у дома си, не дели се от жена си.
Вятър весело плющи, кораб весело лети
покрай острова Буяна към града на цар Салтана.
"Хей вий гости и мъже, плавахте ли дълго? Где?
Как е там - добре ли, зле ли и що за чудо сте видели?"
Отговарят: "В своя път ний кръстосахме светът
там добре е, дето бяхме, чудно чудо ний видяхме:
има остров непознат, в тоя остров има град
с кули, със кубета златни, със градини, със палати;
пред двореца, под ела, в къща - цяла от стъкла,
катеричка си живее, чудно нещо тя умее!
Пее денем и нощя, лешници си хрупка тя,
лешниците - чудновати - със черупки - чисто злато,
ядките - от чист елмаз, и я хранят час по час.
Има там и друго чудо: люшне се морето лудо,
забушува, закипи и брега си потопи.
пък отлее се - и в мрака тридесет и три юнака
прави на брега стоят, в брони като жар горят.
Всички - хубавци отбрани, млади, снажни великани,
все еднакви, все отбор, главатар им - Черномор.
Няма стража по-надеждна, по-безстрашна, по-прилежна.
Князът има си жена, ах, красавица една!
Денем - слънчице прекрасно, нощем - месечинка ясна,
месец в къдрите блести, на чело звезда пламти.
Княз Гвидон там управлява, всеки радостно го слави;
праща ти сега поклон, но сърдит ти е Гвидон,
щял си уж да му гостуваш, а кога ще отпътуваш?"
Каза царят да строят флотата за дълъг път.
А сестрите с Бабариха се спогледаха, решиха
пак да го разубедят - да не тръгне той на път.
"Цар ли съм или дете?" И уплашиха се те.
"Тръгвам" - каза той и тропна, и вратата силно хлопна.
"Майко и невясто, ето погледнете към морето,
виждате ли - хей оттам татко движи се насам."
Флотата се приближава, княз Гвидон я наблюдава.
И топове загърмяха, и камбани заечаха;
идва на брега Гвидон, среща царя със поклон
и завистливите сестри, с Бабариха стават три.
Всички идват към палата, а във брони край вратата -
братя - тридесет и три - всеки с поглед смел гори,
всички - хубавци отбрани, млади, стройни великани,
все еднакви, все отбор, главатар им - Черномор.
Царят тръгна към палата, катеричка под елата
хрупка златен лешник тя и си пее песента,
и елмазецът отбира, във сандъче го прибира,
от черупки - златен сбор, свети хубавият двор.
Царят вижда... и познава. В миг сърце му заиграва.
"Какво аз виждам? Що това е?"
Тя е - сякаш се смрази... и задави се в сълзи...
А сестрите завистливи с Бабариха там отиват,
трите всичко си признаха, със сълзи се разридаха.
Царят - весел - вместо съд - пусна ги да си вървят.
Около масата се наредиха и веселия пир откриха.
Слава на княз Гвидон! Слава! Слава!
Слава на цар Салтан! Слава! Слава!
Цар Салтан развесели се и от радост понапи се.
Бях и аз там - ядох, пих... и от нищо не вкусих.
превод /тук-там/ и субтитри НИКЧО
използван е и превода на Тодор Харманджиев