TSAAR SALTAAN
* oi, talv, talveke, kinni katnud kogu maa *
* kinni katnud kogu maa... kinni katnud kogu maa... *
Kord kolm piigat õhtu eel ehavalgel ketras veel.
Kui ma oleksin tsaarinna...
Räägib üks neiudest.
Üle linna kuulus oleks minu köök, kõiki võluks tsaari söök
Aga kui mina oleksin tsaarinna...
Räägib tema õeke.
Sada lina päevas minu teljed kooks, tsaarile see tulu tooks.
Aga kui mina oleks tsaarinna...
Kolmas, noorim õeke.
Mina... sünnitaks isakesele tsaarile vägilase.
Niipea, kui lause oli öeldud, kriiksus vaikselt uks,
ja taga kambrisse astus tsaar, selle maa valitseja.
Tere rõõsa neiuke.
Räägib ta.
Saa mu tsaarinnaks
ja sünnita mulle vägilane... kuskil - septembri lõpuks.
Olete mu mõrsja õed, tulge välja tagakambrist.
Sõitke kaasa meiega, õe ja tema peiuga,
üks teist roogi valmistagu, vokk ja teljed teise jagu.
Kaua aega tsaar ei raiskand, samal õhtul pani ennast paari.
Istus Tsaar Saltaan nüüd uhkelt peolaua taga, kõrval naine.
Kibe... kibe! Kibe... kibe!
Au... Au... Au... Au... -tsaar Saltaanile
Sõda samal ajal käis
Tsaar Saltaan jättis naisega hüvasti, istus hobuse selga ja palus naisel end hoida ja teda mitte unustada.
Peale seda kui tsaar kaugel... -annab sünniks märku laps,
saabub sünnituse aeg.
Jumal kinkis neile priske poja.
Noor tsaarinna rõõmus suures kotkana käis poja juures.
Saadab kirja tsaarile, et talle rõõmust teatada.
Aga kangur, kokk ja kosjamoor Babariga kadedusest sedamaid käsutavad alamaid.
Käskjalg vangistada, ise saatvad kirja vaenulise.
Sünnitas tsaarinna öösel. Ei poja ega ka tütre... -ei hiir ega ka konn ta ole, mingi elukas on kole.
Kui tsaar kuulis mida käskjalg talle toonud oli hakkas vihast märatsema ja käskjala tahtis puua.
Lõpuks rahunedes, andis kirjutajale sellise käsu.
Tsaarinna oodaku mu kojutulekut, et siis aruandlust ise nõuan.
Käsin karmilt teid, bojaarid, minu poeg ja naine paaris ilma liigse kisata kaldalt merre vista!
Teha pole midagi...
Bojaarid läkisd kurbadena tsaarinna ja lapse juurde magamistuppa.
Lugesid siis tsaari käsu ette temale, lapsele, kurva saatuse.
Tsaarinna ja vastsündinu visata salaja kaldalt merre.
Ning nad vaati pigistati, põhjad kinni pigitati ja nad merre veeretati.
Nii ju käskis tsaar Saltaan...
Sinas taevas mere kohal, merel laine kurjalt kohas,
pilveke käis taeva teel, vaadikene kiikus veel.
Nuttis vaadis noor tsaarinna, valu tahtis matta rinna,
aga lapsukene tal sirgus otse silma all.
Laine sa, mu laine!
Oled prii ja mureta,
nagu soovid, nõnda laskud,
kaljurahnudel sa raksud,
uhud üle rannamaad,
laevukesi kiigutad -
- ära surmale meid anna,
rannale meid välja kanna.
Laine sõna kuulas siis,
vaadi ruttu randa viis, poetas õrnalt sinna maha,
kadus merede teiste taha.
Poeg ja ema tundsid maad, päästetud nüüd olid nad.
Näevad küngast kitsal väljal ümberringi sinist merd,
haljast tamme künka peal.
Poeg see mõtles - õhtueine kuluks praegu ära meile.
Tamme oksa murrab ta, sest saab vibu toreda,
siis ta risti võtab kaelast - vibunöör saab risti paelast, pilliroost ta lõikas noole.
Nõnda noormees astub randa, leidmaks mõnda jahilindu.
Tsarevitsh, sa mu päästja,
minu võimas vägilane.
Mitte luike sa ei päästnud, neitsi elu oled säästnud,
See, kelle tapsid polnud kull, vaid see oli kuri nõid - Charodeja.
Ei iial unusta ma sind, minu leiad igalt poolt.
Nüüd aga mine tagsi künkale ja heida magama.
Kui tsarevitsh avas silmad oli täitund ta öine unelm,
Imestades näeb ta enda ees suurt linna.
Sakilised müürijooned, müüri taga valged hooned,
tornikuplid säravad, lahti linna väravad.
Ema ja poeg lähenesid väravatele
Vaevalt on nad väravatest sisse astunud...
-kõrvulukustavlt heliseb torni kell ja hõiskeid tuli igalt poolt.
Kõik neid ülistamas nüüd, oma vürstiks kroonivad.
Vürstikübara ja keebiga ilmus nende ette ta.
Oma rahva ees, tsaarinna loal sellest päevast ta valitsejaks on
ja nimetas end: vürst Gvidon.
Tuul see puhub mööda merd, ajab taga laevukest,
mööda laineid tõttab ta lahti löödud purjega,
mööda kaljusest saarest, mööda linnast suurest.
Kahurid siis mürtsuvad, laeva randa kutsuvad.
Randuvad siis külalised vürst Gvidon neid kutsub külla.
Söödab, joodab neid ning pärib:
"Kuidas, härrad, kaubitsete, kuhu sõita kavatsete?"
Vastasid siis meremehed:
"Mitmel maal on matkatud ja kaubeldud, hinnas olid hõberebase ja sooblinahad.
Ees nüüd suurem reisivaev, otse itta läheb laev.
Tormi saarest kaugemale, kuulsale Saltaani maale..."
Vürst siis ütles neile:
"Head reisi soovin ma, nii merel kui ookeanis, teele kuulsasse Saltaani riiki.
Minult tervitused talle".
Külalised siis asusid teele.
Vürst Gvidon saadab neid kaldalt raske südame ja kurva pilguga kaugele teele.
Tere, sa mu kaunis vürst, miks sa vaikid, kas asjad halvad?
Vürst siis kurvalt vastab talle:
"Südamel on murelasu - ei anna asu, tahaksin nii väga ma sõita isa vaatama."
Ah selles on siis sinu mure!
Kuule, kui praegu tahad laeva pääseda, teen su kohe sääseks ma.
Saagu siis vürstist sääsk.
Vürst siis momentaalselt väiksenes ning muutus sääseks
Pinisedes merele, purjekale järele, vaikselt laevale, ja puges masti prakku.
Tuul see rõõmsalt mühiseb, laev see rõõmsalt kihutab.
Tormi saarest mööda, otse kuulsa tsaar Saltaani maale.
ja oodatud maa on juba kaugelt märgata.
Külasied tulid maale, kohe tsaar Saltaan neid kutsus külla.
Nende järel lendas lossi meie sääsest uljaspea.
Oi mu külalised, kaua te sõitsite? Ja kuhu?
Mere taga on kõik hästi või räbalasti? Ja ehk nägite ilmas mingit imet?
Merel kauplemisega elab ära aga ilmas vot selline on ime...
Meres oli saar, kaljune, ilma sadamata ning inimtühi seisis tühja ja tasana.
Kasvas seal vaid üksik tamm.
Aga nüüd on seal uus linn, lossiga.
Kuldsete kirikutega, majade ja aedadega
aga elab seal vürst Gvidon, kes palus tervitada sind.
Tsaar Saltaan imestab selle ime üle ja ütleb:
"Kindlasti, kui mahti saan, ime saart siis kaema lään,
Gvidoni riiki külastan."
Ahh, kus nüüd räägib, see mõni ime...
Linn seisab saarel keset merd!
Teate, vot see on alles ime...
Kuusk on metsas aga kuuse all orav
Orav laulab laulukesi ja närib muudki pähklikesi.
Aga need pole tavalised pähklid, kõigil koored kullast on...
-tuumaks puhas smaragd on.
Vot seda nimetatakse alles imeks!
Imet imestab siis tsaar Saltaan...
-aga sääsk see vihastas, vihastades nõela koka silma lõi.
Silm jäi kõõrdi valus kanges, piiga minestusse langes.
Teenijad, alamad ja õde, karjudes siin püüdsid sääke.
Neetud kihulane! Me sind!... Aga tema aknale, teeb korra "piu" aknast välja, koju viu.
Jälle vürst see rannas saalib ootuses sinavalt merelt pilkugi ei pööra.
Tere, sa mu kaunis vürst, miks sa vaikid, kas asjad halvad?
Mille üle kurvastad?
Vürst Gvidon siis vastab talle:
"Südamel on murelasu - ei anna asu, ühte imet saarel siin väga näha tahaksin.
Kuskil metsas on üks kuusk orav istub kuuse all, suus kuldpähkel, ise laulab soravalt.
Tean ma seda imet.
Rõõmu täis, on vürst mu hing lohuta end, aitan sind kui sõpra ma.
* kõndis neiu mööda aeda, ootas kallimat ta sinna *
* tuli kena noormees sinna, kingitusi kaasa tõi *
No aitäh...
- lugekene, andku jumal sulle rõõmu nagu tema minulegi andis.
Pärast lasi vürst oravele ehitada kristallse majakese,
Ustav valvkond valvab maja, kuuse all on arvestaja.
Nõnda orav tulu toob, enesele kuulsust loob.
Tuul see puhub mööda merd, ajab taga laevukest,
mööda laineid tõttab ta lahti löödud purjega,
mööda kaljusest saarest, mööda linnast suurest.
Kahurid siis mürtsuvad, laeva randa kutsuvad.
Randuvad siis külalised vürst Gvidon neid kutsub külla.
Söödab, joodab neid ning pärib:
"Kuidas, härrad, kaubitsete, kuhu sõita kavatsete?"
Vastasid siis meremehed:
"Mitmel maal on matkatud ja kaubeldud on hobustega, doni tõugu täkkudega.
Nüüd ees meil suurem reisivaev,
Tormi saarest kaugemale, kuulsale Saltaani maale..."
Vürst siis ütles neile:
"Head reisi soovin ma, nii merel kui ookeanis, teele kuulsasse Saltaani riiki.
Ja palun öelge, et vürst Gvidon Saltaani tervitab ta siit".
Külalised kummardasid, minema end kohendasid.
Vürsti jälle kisub randa, - luik juba seal, lainetel ujumas.
Külla on häda, vürst see kaebab. Matkatuhin hinge vaevab, otse lahti kisub maast.
Luik ta märjaks pritsib taas, kärbseks moondub ta.
Väike lend ja maandus laeval, ning siis puges ahtri prakku.
Tuul see rõõmsalt mühiseb, laev see rõõmsalt kihutab.
Tormi saarest mööda, otse kuulsa tsaar Saltaani maale.
Oi mu külalised, kaua te sõitsite? Ja kuhu?
Mere taga on kõik hästi või räbalasti? Ja ehk nägite ilmas mingit imet?
Vastasid siis meremehed:
Mitmel maal on matkatud, merel kauplemisega elab ära
aga maailmas säärat ime saime näha...
Saar on meres, linn on saarel kuldsete kirikutega, majade ja aedadega.
Kuuse all, mis lossi ees, puht kristallist maja sees
elab orav naljahammas, nõnda taltsas nagu lammas.
Suus on pähkel oraval, ise laulab soravalt
aga need pole tavalised pähklid, kõigil koored kullast on...
-tuumaks puhas smaragd on valvurid teda valmas on
Kõik on rikkad seal mis kole, kõigil lossid, hütte pole
aga elab seal vürst Gvidon, tervitusi saadab ta.
Imet imestab siis tsaar Saltaan...
"Kindlasti, kui mahti saan, ime saart siis kaema lään,
Gvidoni riiki külastan."
Mõni ime - pähkli kest, orav närib kivikest,
kraabib kuhja nagu mulda kalliskivisid ja kulda.
Sellega sa meid ei imesta ja ega tõdegi sa räägi.
Maailmas on ka teine ime...
-vahule lööb merepind, möirgab ja müha rabab sind,
tõuseb laine kangel ajul, raksab randa pritsmesajul,
ja siis märatsevast veest väljub 33 vägimeest,
kõik nad noored, kenad on näivad noorte hiidudena nagu ühest perest
Tshernomor käib nende ees.
Vot see on ime ja tean ma seda, kinnitada võin ma seda!
Imet imestab siis tsaar Saltaan...
-aga Gvidon-kärbes see vihastas, vihastades noka kangru silma lõi.
Silm jäi kõõrdi valus kanges, piiga minestusse langes.
Kõik karjuvad... Püüa, püüa, uputa, tapa, tapa kärbseroju... oota ainult...
Aga vürst-kärbes aknasse ja koju üle sinetava vee tutavale saarele
Tere, sa mu kaunis vürst, miks sa vaikid, kas asjad halvad?
Mille üle kurvastad?
Vürst siis kurvalt vastab talle:
"Südamel on murelasu - ei anna asu, väga ühte imet veel ihkavad mu hing ja meel."
Aga milline see ime siis on?
"Kuskil - ookenis, vahule lööb merepind, möirgab ja müha rabab sind,
tõuseb laine kangel ajul, raksab randa pritsmesajul,
ja siis märatsevast veest väljub 33 vägimeest."
Sellepeale vastab luik vürstile:
"Ah see sind siis vaevab."
"Ära nukrutse, mu ingel,
tean ma seda imet ka.
Need vägilased merest, mulle vennad omased.
Ära nukrutse, mine koju! Oota külla vägilasi."
Luik meid saatis randa,
palus sulle teada anda, et on käskinud ta meid, sinu linna valvata.
Sellest päevast alates ja alati, tuleme kohe kõik koos mereveest, sinu linna müüride äärde.
Nii, et taaskohtumiseni aga nüüd meil aeg, taas merre.
Tuul see puhub mööda merd, ajab taga laevukest,
mööda laineid tõttab ta lahti löödud purjega,
mööda kaljusest saarest, mööda linnast suurest.
Kahurid siis mürtsuvad, laeva randa kutsuvad.
"Kuidas, härrad, kaubitsete, kuhu sõita kavatsete?"
Vastasid siis meremehed:
"Mitmel maal on matkatud ja kaubeldud, bulatiga -mõõgateras, kullaga ja hõbedaga,
kuid nüüd meil on aeg...
Ees nüüd suurem reisivaev, Tormi saarest kaugemale, kuulsale Saltaani maale..."
Vürst siis ütles neile:
"Head reisi soovin ma, nii merel kui ookeanis, teele kuulsasse Saltaani riiki.
Ja palun öelge, et vürst Gvidon saadab tsaarile tervitused siit"
Vürsti jälle kisub randa, - luik on seal, lainetel ujumas.
Külla on häda, vürst see kaebab. Matkatuhin hinge vaevab, otse lahti kisub maast.
Luik ta märjaks pritsib taas,
Siin ta palju väiksenes ning muutus kimalaseks moondub vürst.
Suminaga merele purjekale järele, maandus laeval, ning siis puges laeva prakku.
Oi mu külalised, kaua te sõitsite? Ja kuhu?
Mere taga on kõik hästi või räbalasti? Ja ehk nägite ilmas mingit imet?
Merel kauplemisega elab ära aga maailmas säärat ime saime näha...
Saar on meres, linn on saarel iga päev seal sünnib ime...
-vahule lööb merepind, möirgab ja müha rabab sind
tõuseb laine kangel ajul, raksab randa pritsmesajul.
Ja siis märatsevast veest väljub 33 vägimeest,
kuldseis sätendavas rüüs.
Valvet hoolsamat ja vaprat maailmas pole olnud eluilmas
aga elab seal vürst Gvidon, tervitada palus ta.
Imet imestab siis tsaar Saltaan...
"Kindlasti, kui mahti saan, ime saart siis kaema lään,
Gvidoni riiki külastan."
Hehe hehe. Keda see siis imestab?
Inimesed tulevad merest välja ja end valvuriteks peavad.
Räägivad nad tõtt või valetavad, ime puudub selles loost.
Maailmas on ka selline ime...
Vot see on tõsi!
Mere taga elab üks tsaaritar kellelt pilku juba ei pööra.
Päeval heledam kui päike, öösel maale heidab läike,
kuusirp kumab patsi all, hele täht on laubal tal.
Nõtke, sale, sammul kindlal, astub nagu paabulind ta,
aga häälekõla tal nagu helisev kristall.
Vot see on alles ime, tõeline ime, mis ime.
Jälle tõusis kole kära Aidake, juma hoidku.
Karauul... Püüdke kinni, püüa, tapke ära!
No on nõelaja, oota natuke, oota sa!
Aga kimalane aknasse ja koju üle sinetava vee tuttavale saarele.
Tere, sa mu kaunis vürst, miks sa vaikid, kas asjad halvad?
Mille üle kurvastad?
Vürst Gvidon siis vastab talle:
"Südamel on murelasu, kuidagi ei anna asu, kõigil abielluvad aga mina üksi naiseta."
On siis kindlad kosjakavad?
"Maailmas, räägitakse on üks tsaaritar kellelt pilku juba ei pööra,
päeval heledam kui päike, öösel maale heidab läike,
kuusirp kumab patsi all, hele täht on laubal tal.
Nõtke, sale, sammul kindlal, astub nagu paabulind ta,
häälekõla tal nagu helisev kristall.
Kuid... -ons see tõsi?"
Jaa! Selline neiu on olemas.
Aga naine pole kinnas: teda käest ei viska sa, taskusse ei pista ta.
Minu nõu on: mõtle vähe.
Kahetsed veel muidu pärast?
Olen hingelt valmis ma...
-tsaaritarile järgi lähen kas või jala üle mere kas või ilma äärele.
Luik see, hingas sügavalt ja vastas:
"Miks nii kaugelt?"
Tea, su õnn on lähedal sest tsaaritar, see olen mina.
Kuusirp kumamas on patsi all, hele täht tal laubal on.
Memmekene kallike... -pruudi leidsin toreda, sulle tütre kaunima.
Ootame su lahket luba, sinu hella õnnistust meid sa õnnista ja luba paari heita praegu.
Tuul see puhub mööda merd, ajab taga laevukest,
mööda laineid tõttab ta lahti löödud purjega,
mööda kaljusest saarest, mööda linnast suurest.
Kahurid siis mürtsuvad, laeva randa kutsuvad.
"Kuidas, härrad, kaubitsete, kuhu sõita kavatsete?"
Vastasid siis meremehed:
"Mitmel maal on matkatud, kaubeldud sa hästi, salakaubaga,
ees nüüd suurem reisivaev, otse itta läheb laev."
"Tormi saarest kaugemale, kuulsale Saltaani maale...
"Head reisi soovin ma, nii merel kui ookeanis, teele kuulsasse Saltaani riiki
ning meenutage tsaarile, et ta lubas külla tulla, kui tal matku pole teisi."
Külalised siis asusid teele
aga vürst Gvidon jäi see kord koju naisest lahkuda ei tahtnud.
Tuul see rõõmsalt mühiseb, laev see rõõmsalt kihutab.
Tormi saarest mööda, otse kuulsa tsaar Saltaani maale.
Oi mu külalised, kaua te sõitsite? Ja kuhu?
Mere taga on kõik hästi või räbalasti? Ja ehk nägite ilmas mingit imet?
Vastasid siis meremehed:
Mitmel maal on matkatud, merel kauplemisega elab ära
aga maailmas on selline ime...
Saar on meres, linn on saarel kuldsete kirikutega, majade ja aedadega.
Kuuse all, mis lossi ees, puht kristallist maja sees
elab orav naljahammas, nõnda taltsas nagu lammas.
Suus on pähkel oraval, ise laulab soravalt
aga need pole tavalised pähklid, kõigil koored kullast on...
-tuumaks puhas smaragd on valvurid teda valmas on
Seal on ka veel teine ime...
-vahule lööb merepind, möirgab ja müha rabab sind,
tõuseb laine kangel ajul, raksab randa pritsmesajul,
ja siis märatsevast veest väljub 33 vägimeest,
kõik nad noored, kenad on näivad noorte hiidudena nagu ühest perest
Tshernomor käib nende ees.
Valvet hoolsamat ja vaprat maailmas pole olnud eluilmas
Vürstil on ka naine, kellelt pilku juba ei pööra.
Päeval heledam kui päike, öösel maale heidab läike,
kuusirp kumab patsi all, hele täht on laubal tal.
Elab seal vürst Gvidon, kes seal usinasti juhib,
palus tervitada ta
ning mainida, külla minna lubasid, kuid pole käinud...
Enam rahu tsaar ei saa, käskis laevad valmis panna.
Aga kangur, kokk ja kosjamoor Babariga ei nad taha tsaari lasta, imesaart külastama.
Kes ma olen: tsaar või laps?
Ütleb ta tõsiselt.
Sõidan!
Põrutas jalaga vastu maad ja väljus ukse paugutades.
Emakene, memmeke, silmaterakene, kulla kallis kaasake, isa sõidab, vaadke!
Mööda vaikset ookeani sõidavd tsaar Saltaani laevad.
Kahurid siis mürtsuvad, tornikellad helisevad,
Sadamase tuleb ise Gvidon, seal ta tsaari kohtamas,
koos kangru, kokapiiga ja kosjamoori Babarigaga.
Kõik nüüd linna lähevad, väravate ees sädelevais raudrüüs
ja seisavad nüüd tsaari ees, 33 vägimeest,
kõik nad noored, kenad on näivad noorte hiidudena nagu ühest perest
Tshernomor käib nende ees.
Tsaar see astus suurde hoovi, kuuse all, mis lossi ees,
orav laulab soravalt, ise kuldset pählit närib,
poetab kotti pähklikivi iga tera - kalliskivi.
üle hoovi terve vaks kullast koorte kiht on paks.
* kõndis neiu mööda aeda, ootas kallimat ta sinna *
Tsaar see vaatab - ja tunneb ära... süda muutus rahutuks!
Mis ma näen? Mis see on? Kuidas?
Ja säde lotis hinges neil...
Tsaar ei varjand pisaraid.
Kangur, kokk ja kosjamoor Babariga võtsid omaks ruttu süü, kehetsesid ja laskisd nuttu.
Tsaar neid, olles rõõmuhoos, käskis koju sõita koos.
Kõik siis lauda istusid ja läks lahti pidusöök.
Au vürst Gvidonile. Au... Au...
Au tsaar Saltaanile. Au... Au...
Pärast päeva pidu-janti tsaar pooljoobnult voodi kanti.
Sõin ja jõin seal minagi... ja ainult vuntsid märjaks tegin.
LÕPP
SubClub by matuk