TIIGRIPOEG PÄEVALILLEL
Kaugel Ussuuri jõel, seal, roheliste seedritega taigas,
kus elavad valge kaelusega karud
ja õilsad hirved, rändab ringi Amba,
Amba, ussuuri tiiger.
Jah, ta oli ussuuri tiiger, ninast sabaotsani.
Ja isegi tema triibud olid ussuuri moodi.
Seda ta, meie-keeli, patrab... taiga ja ussuuri keeles.
Aga kes aru ei saa, ma tõlgin:
"Vanaisa Seeder, kas teie nii vahvasti norskate?"
Vöötorav küsib:
"Kas juba kevad? Kas juba kevad?"
"Onu Vöötorav, lase sooja!" - "Poe sisse!"
"Vabandage, onu Vöötorav!"
Kes see seal nii kõvasti magab? Ussuuri karu, valgekaelus.
Puude otsas elab, puude otsas kasvab,
puude otsa teeb talveuru.
Nanailased nimetavad teda "mamafa". Mamafa, puukaru.
"Tädike Mamaða! Lase sooja!"
"Roni sisse!"
"Vabandage, tädike Mamaða!"
Juhtub ka nii. Ussuuri taiga nalja ei mõista.
Tuiskab kinni ussuuri moodi. Oi, häda, häda!
Aga mis see siis on?
Ei, see pole ussuuri ime. On see þenðenn? Talvel?
Millest see pähklipureja kädistab?
"Oi, päevalill! Keset talve! Päevalill, päevalill, päevalill!"
Siin magab peremees ise.
"Kuidas ma siia sattusin?"
"Milline suur päevalill?" - "Nüüd on see tiigri kodu."
"Vabandage!"
Saabuski kuum suvi. Kuum Ussuuri suvi.
Ja päevalill kasvas kõrgeks-kõrgeks!
Hea on tiigril ja kõigil loomadel on hea.
Aga saabus sügis, selle järel tuleb talv.
On vaja varuda pähkleid, seeni ja marju
ja muid taiga ande.
Mesipuust ehk meekest! Meekest ehk mesipuust!
Kui hea siin on! Ja kaugele on näha.
"Kui me kõik elaksime päevalille peal!"
Näed, milline tiigrike meil on!
Soojendas seemne-idukest ja nüüd soojendab see teda.
Kaugel Ussuuri jõel, seal, roheliste seedritega taigas
elab tiigripoeg päevalillel. Ussuuri ime.
Jutustas Pastella