IVAN KRÕLOV VALMID
VALMID: VARES JA REBANE KÄGU JA KUKK
Kui palju kordi ilmale on kinnitatud: meelitus on kahjulik ja alatu,
kuid ei kasu miskit.
Ja südamesse meelitaja leiab koha alati.
Varesele kuskilt tüki juustu saatis jumal.
Vares kuuse otsa kobis sedamaid. Ta einet oli valmis võtma, kuid
jäi mõttesse, hoides juustu nokas - rumal.
Rebane seal ringi jooksis juhul õnnetumal.
Kui järsku juustu lõhn ta kinni pidas. Näeb juustu vader;
vett jooksma suu see ajas.
Kelm puu juurde kikivarvul hakkab hiilima,
vaid saba keerleb, vareselt ei silmi saa.
Magusalt, et vaevalt hingab, räägib ta:
"Mu kullake, kui kena sa!
Mis ilus kael,
mis sära silmas! Kui öelda, kauneimad need ilmas!
Suled millised!
Ja mis ninake!
Sul vaid ingellik saab olla hääleke!
Laula, ära häbene, mu õeke kenake!
Kui su enda iluga sel samaväärne toon,
sind ootaks meil lind-kuninganna troon.
Varesel sest kiitusest pea ringi käis.
Rõõm kinni nööris pugu, kõri.
Jutt rebaselt tal nõnda kena näis,
et vares
kraaksatas siis kogu oma kõrist.
Kukkus juust, viis petis selle kaasa.
KÄGU JA KUKK
Ku-ku! Ku-ku!
Kuis, armas kukeke,
sa laulad valjult,
uljalt!
Aga kägu, sa mu helge pale,
kuis kõlad sujuvalt ja pikalt.
Kogu meie metsas sellist lauljat pole.
Sind, vader, ma ka igaviku kuulataks.
Mu kaunitar, sa usu minu vannet: kui hetkeks vaikid
siis ootan ärevalt su annet, et uuesti sa alustaks!
Kust saadud küll hääl selline?
On puhas,
õrn
ja kõrge see!
Ehkki sünnilt oled mitte liigsuurt kasvu,
kuid laulud sul kui ööbikul!
Tänan, vader, seevastu käsi südamel -
laulus
ei saa
paradiisilind su vastu!
Siinjuures kõigile ma viitan.
Sõbrad!
Võite kähehäälselt teineteist küll kiita,
kuid kogu teie muusika on halb.
Mis eest küll, mitte kartes pattu, kiidab kägu kukke seda?
Sest vastu kiidab kukk siis teda.
Jutustas Pastella