SIIL UDUS
Õhtuti käis siilike karupoja juures tähti lugemas
Nad istusid puutüvel ja vaatasid teed rüübates tähistaevast.
See rippus katuse kohal otse korstna taga.
Korstnast paremal olid karupoja tähed,
ja vasakul siilikese omad.
Ja ma ütlen talle: ma tõin sulle vaarikamoosi.
Tema ütleb: samovar on jahtunud, peab oksakesi juurde panema.
Neid, mis nad nüüd olidki... kadakaoksi.
Mina ütlen, aga mina ütlen talle...
Huvitav, mõtles siilike, kui hobune heidab magama,
kas ta tõmbab endale udu kurku?
Ja ta hakkas aeglaselt mäest alla tulema, et jõuda uttu ja vaadata, kuidas selle sees on.
Isegi käppa pole näha.
Hobune!
Kuid hobune ei öelnud midagi.
Napakas...
Siilike!
Ma olen jões. Las jõgi kannab ise mind otsustas siilike.
Ta hingas nii sügavalt sisse kui sai ja vool kandis teda allapoole.
Siilike!
Ma olen täiesti märg. Ma upun varsti ära.
Äkki puudutas keegi ta tagumist käppa.
Vabandage, ütles keegi hääletult.
Kes te olete ja kuidas te siia sattusite?
Ja olen siilike. Ma kukkusin jõkke.
Siis istuge mulle selga, ma viin teid kaldale.
Tänan.
Pole tänu väärt, ütles keegi.
Siilike! Kus sa ometi olid?
Ma hüüdsin ja hüüdsin, aga sa ei vastanud.
Ma juba puhusin samovari põlema ja nihutasin toolid lähemale,
et oleks mugavam istuda ja tähti lugeda.
Mõtlesin, et kohe sa tuled ja me istume ja joome teed, vaarikamoosiga.
Sa ju tõid vaarikamoosi, eks?
Ma puhusin juba samovari põlema
- ja lisasin oksakesi, neid... - kadaka.
Kadaka! Et oleks suitsu.
No vot... ja... sest kes peale sinu siis veel tähti loeks!
Karupoeg rääkis ja rääkis, aga siilike mõtles:
ikkagi hea, et me jälle koos oleme.
Ja veel mõtles siilike hobusest - kuidas tal seal udus läheb?