INGLIKE
Oli aegu, kui Saðka ei tahtnud tegeleda sellega, mida nimetatakse eluks.
Ei tahtnud käia gümnaasiumis ja kuulata seal, kuidas kõik teda sõimavad.
Mitte tunda valu ristluudes ja terves kehas, kui ema sundis teda kogu õhtu põlvitama.
Kuid ta oli 13-aastane ja ei teadnud ta kõiki mooduseid,
kuidas inimesed elu lõpetavad, kui seda soovivad.
Nii ta jätkas gümnaasiumis käimist ja põlvitamist.
Hoplaa! - Anna tagasi!
Hundikutsikas!
Kukekesed! Tule, võta!
Vaata!
Hundikutsikas!
Kus sa poole ööni kolasid, kutsikas?
Saðka! Aga Sveðnikovid kutsusid sind jõulupeole.
Valetad? - Jumala eest! Toatüdruk käis siin.
Kuradi paksmaod!
Ma ei lähe nende juurde. - Aga mina ütlen sulle, et lähed!
Tädi, anna mulle üks ehe kuuselt. Inglike. - Ei saa, ma lubasin selle Koljale.
Ilus. - Jaa.
Temas on midagi erilist. Vaata! Kohe tõuseb lendu!
Ja elatanud inimese silmade kõrval särasid elu alustaja silmad.
Ja hellitasid inglikest.
Isa ja poeg ei näinud teineteist.
Erinevalt igatsesid, nutsid ja rõõmustasid nende haavatud südamed.
Kuid oli midagi nende tunnetes,
mis sulatas ühte nende südamed ja kaotas põhjatu sügaviku,
mis eraldab inimest inimesest ja teeb ta nii üksikuks, õnnetuks, nõrgaks.
Üksi külmal jõuluööl seal
kollasilmne hundu vingub värinal.
Hallis metsas kuuskedele peale valgub lillat valgust särinal.
Virvendavad tähed taeva kodus, inglitel nii kõditades kandu.
Imesid seal ootab turris hundipoju, kuid vaikib mets, hallusele andund.
Ent inglid oma õndsal tujul, ikka lennul, arutlevad nemad.
Ja üks neist võtab uue kuju - tast saab suur uhke hundiema.
Koos pungil nisadega saabus leppimine,
hundu paisus, ahnelt võttes sõõmu.
Kutsikale, kuuskedele, tähtedele, taevastele:
kõigile see öö tõi rõõmu.
Jutustas Pastella