ALEKSANDR GRIN
ASSOL Romaani "Punased purjed" põhjal
Otsib unistus radu, kinni kõik teed,
otsib unistus radu, ära märgistab need.
Otsib unistus radu, on lahti kõik teed.
Longren, briki "Orion" madrus
naases pärast pikka merereisi koju.
Aga ei näinud ta juba kaugelt, nagu tavaliselt, oma naist Maryt
talle lausa hingetuna vastu jooksmas.
Tema asemel tuli talle vastu naabrinaine.
"Vaata oma tütart," ütles ta.
Aga see on sinu naise Mary sõrmus, ta on juba paradiisis.
Siis kuulis Longren selle kurva loo.
Kui majja polnud jäänud enam kübetki toidupoolist,
otsustas Mary anda oma laulatussõrmuse kõrtsmik Mennersile panti.
"Ta ise tahtis," seletas Menners oma naisele. "Mina ei puutu siin asjasse."
Nii jäigi Longren kahekesi oma tütrega.
Tüdruku nimi oli Assol.
Imelik nimi, mis kõlas nagu noolevihin
või merekarbi kohin.
Mõnikord õhtuti tundis Assol suurt igatsust ema järele,
keda ta polnud kunagi näinud.
"Longren!" karjus Menners, "mis sa seisad nagu soolasammas?
Näed, et vool viib mu minema, viska köis!"
Tema ka palus sind. Mõtle selle peale, Menners, kuni veel elad.
Mure ja vihkamine sütitas Mennersi väikese poja Hini südame.
Et tütart lohutada, meisterdas Longren talle laevukese.
Rõõmus leegitsev värv põles Assoli käes nii eredalt, nagu ta oleks hoidnud tuld.
Hukkamõistu vari, mis langes omal ajal isa peale, kattis ka tütart.
Metsas kohtas Assol imelikku inimest.
"Kuula ka, pisike, mis on su nimi?"
"Assol."
"Tea siis, Assol...
Ükskord, kui sa oled kasvanud suureks,
lööb mereavaruses päikesekiirtes särama punane puri.
Ja punaste purjede helendavas hiilguses liigub valge laev
laineid lõigates otse sinu poole.
Ja sa näed vaprat ja kaunist printsi.
"Tere, Assol!" ütleb ta.
"Kaugel-kaugel siit nägin ma sind unes ja tulin, et viia sind alatiseks oma kuningriiki.
Ja seal me elame nii sõbralikult ja rõõmsalt,
et su hing ei saa iialgi tunda pisaraid ja kurbust.
Mine! Ja täitku rahu su käharat peakest."
"Kuula, mis ma sulle räägin!"
Ja Assol hakkas rääkima võlurist ja tolle ettekuulutusest.
"Mis sa arvad, kas võluri laev tuleb mulle järele või mitte?"
"Kui võlur sulle nii ütles, siis on see tõsi. Tuleb."
"Olgu, räbala-printsess," mõtles väike Hin,
"ma korraldan sulle punaste purjedega laeva ja meretaguse printsi!"
Künast ja põrandaharjast oli Hin teinud laevukese,
vana nartsuga punaste purjede asemel.
Sellest ajast teda nii hüütigi - Laeva-Assol!
Tema üle naerdi, öeldes: "Ta on ogar, peast põrunud!"
Assol harjus ka selle valuga.
Kuid ikka läks ta ärevil ja arglikult mere äärde
ja otsis silmadega tõsimeelselt punaste purjedega laeva.
Aga kõrtsmik Mennersi poeg oli elus edasi jõudnud, jätkates isa tööd.
Kapten Arthur Gray oli põhjusetult sünges meeleolus,
mõistmata oma tusameele põhjust.
Tema isa ja ema olid
oma seisuse uhkuse, rikkuse ja seaduste kõrgid orjad
ühiskonnas, kus me saame pidada seda loomulikuks.
Kuid nende poeg oli sündinud elava hingega,
üldse mitte järgivana oma perekonna ettemääratud joont.
Gray uuris väsimatult lossi, kus tal jäi kitsaks,
tehes hämmastavaid avastusi.
Temas tekkis varakult vajadus võtta enda peale arvukatest elu rollidest
kõige ohtlikum ja liigutavam - saatuse roll.
"Miks sa rikkusid maali?" küsis isa.
"Ma ei saa lubada, et minu juuresolekul
turritaksid kellegi kätest välja naelad ja voolaks veri. Ma ei taha seda."
Ta oli juba üle 11 aasta vana, kui kõik ta hinge aimused,
kõik hinge hajutatud jooned ühinesid ühel saatuslikul hetkel
pidurdamatuks sooviks - saada kapteniks.
Olla laeva saatus, hing ja mõistus.
Kogeda ohte, riski, kauge maa valgust,
armastust, mille löövad õitsele kohtumised ja lahusolek.
Möödudes külast, kus elas Assol jäi laev majaka läheduses ankrusse.
Tunne, et midagi imelist ja enneolematut on siinsamas,
lähedal-lähedal, ei jätnud Assoli.
Kõik, mida Assol ootas nii kaua ja kuumalt, toimus seal, maailma äärel.
Päikesetõusu esimestest hõõguvatest kiirtest ilmus välja laev.
Sõitis ja peatus otse koidu südames.
Levitades lõbusust sõitis see leegitsevate purjedega nagu karmiinpunane tulekeel.
Hommikune udu kattis tõusva päikese.
Tundes järsku uskumatut väsimust, heitis Assol rannaheinale ja uinus.
Tal oli ükskõik, kuhu sõuda, kuid ta võttis suuna sinna,
kus tihedast pimedusest hakkas paistma kallas.
"Ma ootan, ma näen, ma saan varsti teada..."
Sellise tunde võimuses oli nüüd Grey.
Juhtunule polnud selgitust.
Kuid ilma sõnade ja mõteteta leidis Assol selle oma imelikus tundes.
Südame hääl ütles prohvetlikult: "Jah!"
Sama kordas südame hääl ka Grayle.
Ja nüüd rääkis Hin Grayle, kuidas seitse aastat tagasi
tegi Assol end naerualuseks jutuga punaste purjedega laevast.
Arthur Gray oli sellises õnneliku hinge kõrghetkes, mis ütles talle ette, mida teha.
Ta tegutses otsustavalt ja rahulikult.
Gray käis mitmes kangapoes, olles väga täpne oma valikus,
kuivõrd ta mõttes juba nägi vajalikku tooni ja värvivarjundit.
Sobrades pehmetes siidkangastes, kus oli punaseid, kahvatu roosat,
tumedat kirsipunast ja süngeid ruskeid toone keset erineva sügavusega varjundeid,
Gray juba peaaegu kaotas lootuse leida see tõeliselt hõõguv punane,
mida ta nii selgelt nägi oma mõttekujutluses.
Ja siis, lõpuks ometi, helendas ta ees täiuslikult puhas, täis õilsat rõõmu
just see uhke toon, mida Gray oli otsinud.
Samal ajal lähenes Gray laev täiel käigul kaldale,
laotades tuules laiali erepunased purjed, mis särasid sügava rõõmu värvides.
Selleks ajaks oli küla haaranud selline rahutus, selline ärevus,
selline üldine segadus, mis ei jää mõjult alla suurtele maaväringutele.
Nüüd me lahkume neist, teades, et neil on vaja olla koos omaette.
Ma mõistsin üht lihtsat tõde, mis on,
et niinimetatud imed tuleb iseenda kätega tõeks teha.
Kui inimesele on peamine saada ihaldatud rahatäht,
on kerge talle seda anda.
Aga kui hing varjab leegitseva ime seemet,
tee see ime talle tõeks.
Uueks saab tema hing ja uueks sinu hing.
Jutustas Pastella