KAÐTANKA
Anton Tðehhovi jutustuse ainetel
Jahimees kui rohus kõnnib terve päeva...
Fedjuðka, liimi!
Kaðtanka!
Taat, vaata, Taðka sõidab! - Ära puutu koera!
Aga kuidas kell lööb? Põmm, põmm, põmm!
Helise valjemalt, valjemalt!
Fedjuðka, kellega ma rääkisin?!
Lõbutsesid?
Fedjuðka, minuta siin ei vallatle!
Kaðtanka!
Mine minema!
Kaðtanka! Kaðtanka!
Kuhu sa kadusid? Igavene neetud!
Tule minu järel!
Luka Aleksandrõtði tellijad elasid hirmus kaugel,
nii et enne kui nende igaühe juurde jõuda,
pidi puusepp mitmeid kordi trahterisse sisse astuma ja "vaimu kinnitama".
Tellijate juures ära käinud, astus Luka Aleksandrõtð
minutiks sisse õe poole, kelle juures jõi ja võttis suupistet.
Õe juurest läks ta tuttava raamatuköitja poole,
raamatuköitja juurest trahterisse, trahterist vaderi juurde ja nii edasi.
Sina, Kaðtanka, oled putukas! Ja rohkem ei midagi.
Inimese kõrval oled sa sedasama, mis puusepp tisleri kõrval.
Kaðtanka ei talunud muusikat, see käis talle närvidele.
Tema suureks imestuseks tisler,
selle asemel, et ehmuda, vinguma ja haukuma hakata,
võttis valvelseisangu ja tõstis kõik viis sõrme mütsi juurde.
Nähes, et peremees ei protesteeri, kaotas Kaðtanka enesevalitsuse
ja tormas üle tänava teisele kõnniteele.
Kui läks juba täiesti pimedaks, valdas Kaðtankat meeleheide ja õudus.
Kogu päeva kestnud rännak Luka Aleksandrõtðiga oli ta ära väsitanud.
Ta kõrvad ja käpad külmetasid ja peale selle oli ta hirmus näljane.
Kogu päeva jooksul oli ta vaid kaks korda midagi suhu saanud:
köitja juures maitses pisut kliistrit
ja ühes trahteris oli ta leti kõrvalt leidnud vorstinaha - ja see oligi kõik.
Peni! Kust sina siia said?
Kas tegin sulle haiget? Oh, sind vaesekest! Ära pahanda, ära pahanda, olen süüdi.
Noh, mis sa niutsud? Kus su peremees on, ah?
Oled vist eksinud. Ah, sind vaest koerakest!
Mida me siis nüüd peale hakkame? Aga sa oled kena ja naljakas, lausa rebane.
Mis siin ikka, pole parata, tule minuga. Võibolla sa millekski ikka kõlbad.
Mitte rohkem kui poole tunni pärast istus Kaðtanka juba suure ja valge toa põrandal.
Su pererahvas toidab sind vist halvasti.
Ja kui kõhn sa oled,
luu ja nahk!
Hei, sina, peni! Tule siia!
Heida siia, maga.
Kaðtanka jäi üksi. Ootamatult valdas teda kurbus.
Ta meenutas Luka Aleksandrõtði ja selle poega Fedjuðkat.
Kaðtanka!
Kui Kaðtanka ärkas, oli juba valge
ja tänavalt kostis sellist müra, millist tuleb ette ainult päeval.
Toas polnud hingelistki.
Seal, voodis, baikateki all magas võõras.
Ta leidis, et võõra saapad ja riided lõhnavad tugevalt hobuse järele.
Kaðtanka tundis imelikku, väga kahtlast lõhna.
Mis see siis on? Mida see tähendab? Kohtadele!
Fjodor Timofejevitð, mida see tähendab, ah? Hakkasite kaklema? Ah sina vana võrukael!
Heida pikali!
Ivan Ivanõtð, oma kohale! Noh, hea küll, hea küll.
Tuleb elada rahus ja sõpruses.
Aga sina, ruske, ära karda. See on hea seltskond, liiga ei tee.
Pea, kuidas me sind siis kutsuma hakkame? Ilma nimeta ei saa, vennas.
Tead mis, sa oled Tjotka! Nagu "tädike", mõistad? Tjotka!
Tädike. Tjotka!
Tjotka, lama!
Kaðtanka hakkas ringi vaatama.
Kass tegi näo, nagu magaks.
Näoilme ja vurrude järgi võis aru saada,
et ta ise polnud rahul sellega, et ägestus ja hakkas kaklema.
Hani jätkas kiiresti ja tuliselt millegi täiesti arusaamatu rääkimist.
Ilmselt oli see väga tark hani.
Ivan Ivanõtð! Olge lahke!
Noh, alustame päris algusest.
Kõige enne kummarda.
Nii! Ja tee reveranss! Ivan Ivanõtð, reveranss.
Kähku! Nii, nii, tubli!
Nüüd sure.
Sure.
Nii.
Appi! Tulekahju! Põleme! Appi! Appi!
Tubli, tubli, Ivan Ivanõtð! Tubli!
Nüüd kujuta ette, et oled juveliir ning kaupled kulla ja briljantidega.
Kujutle nüüd, et tuled oma kauplusse ja tabad seal vargad.
Kuidas sa sel juhul toimiksid?
Nii, tubli, Ivan! Braavo, braavo! Tubli!
Tjotka, koht! Vait!
Marja! Marja!
Kutsu õige Havronja Ivanovna siia.
Tule, tule, Havronja Ivanovna. Asu tööle!
Noh, alustame egiptuse püramiidist. Ivan Ivanõtð, tule lähemale.
Nii, veel lähemale. Nii, nüüd istu. Nii, hopp!
Hoia, hoia! Hoia kindlamalt! Nii! Tjotka, vait!
Fjodor Timofejevitð, olge hea! Tähelepanu! Üks, kaks, kolm!
Ruttu, ruttu, hopp! Nii, tubli! Tubli, istu.
Austatud publik! Teie ees on egiptuse püramiid.
Ära maga, Fjodor!
No mida sa, kuhu? Tagasi, tagasi! Kuhu nüüd?
No mida sa teed, mida küll peale hakata?!
Möödus kuu. Kaðtanka oli juba sellega harjunud,
et teda iga päev hästi toideti ja Tjotkaks kutsuti.
Harjus ka võõraga ja oma uute kaaselanikega. Elu kulges nagu õlitatult.
Tavaliselt sõitis peremees õhtuti kuhugi, võttes kaasa hane ja kassi.
TSIRKUS
Jäänud üksi, muutus Tjotka kurvaks.
Kui mõelda toidust, läheb hing kuidagi kergemaks.
Ja Tjotka hakkas mõtlema sellest, kuidas ta varastas täna Fjodor Timofejevitðilt kanakoiva
ja selle võõrastetuppa peitis.
Kapi ja seina vahele, kus on väga palju ämblikuvõrke ja tolmu.
Poleks paha minna praegu ja üle vaadata, kas see on puutumata või mitte.
Vägagi võimalik, et peremees selle leidis ja ära sõi.
Tjotka nägi koera unenägu, nagu ajaks teda taga kojamees luuaga.
Varem ei kartnud Tjotka kunagi pimedust,
aga nüüd hakkas tal millegipärast õudne ja tuli tahtmine haukuda.
Miks sa kisendad? Oled haige? Ah, nüüd tuli meelde!
Ma tean, millest see on. See on sellest, et täna astus sulle hobune peale.
Mu jumal, mu jumal! Mida me küll teeme? Mida teha?
Ah, mu jumal, mida me saaksime teha?
Joo, Ivan Ivanõtð. Joo, kullake.
Ei, pole teha enam midagi.
Kõik on läbi, Tjotka.
Ivan Ivanõtð on suremas.
Suremas.
Tjotkal ja kassil oli hirm jääda pimedusse ja nad läksid peremehega kaasa.
Vaene Ivan Ivanõtð! Aga mina unistasin, et viin su suvel suvilasse
ja jalutan sinuga mööda rohelist muru.
Armas loomake, mu hea seltsiline.
Sind pole enam. Kuidas ma nüüd ilma sinuta hakkama saan?!
Ja ta põskedele veeresid helkivad tilgakesed, nagu neid on akendel vihma ajal.
Kui päris valgeks oli läinud, läks Tjotka võõrastetuppa ja vaatas kapi taha.
Peremees polnud kanakoiba ära söönud. See lamas omal kohal tolmus ja ämblikuvõrkudes.
Kuid Tjotkal oli igav, kurb ja talle tikkus nutt peale.
Ta isegi ei nuusutanud kanakoiba.
See oled sina? Talent! Talent!
Kahtlematult andekas. Ma teen sinust artisti. Mõistad? Artisti!
Kas tahad artistiks saada, ah? Sa saad kindlasti edu osaliseks.
Võibolla sa, Tjotuðka, asendad meil kadunud Ivan Ivanõtðit?
Ja ta hakkas õpetama talle erinevaid trikke.
Talent! Kahtlematult andekas.
Tule, tule, noh! Nii, nii, tubli! Nii, nii, hästi, hästi! Püsi peal, püsi peal!
No mis sa nüüd?! Miks siis häbisse jääda? Proovi veel kord, proovi-proovi! Noh, noh!
Noh, nii, nii! Hästi, hästi!
Ühel kenal õhtul tuli peremees tuppa...
Nõndaks, täna ma võtan kaasa Tjotka ja Fjodor Timofejevitði.
Egiptuse püramiidis asendad sina, Tjotka, täna kadunud Ivan Ivanõtðit.
Pagan teab mis! Midagi pole valmis, ei ole ära õpitud!
Harjutamist oli vähe. Tjotka, lähme!
Minuti pärast oli ta juba saanis peremehe kõrval.
Saan peatus suure ja imeliku maja ees, mis sarnanes kummulipööratud supikausiga.
Inimesi oli palju.
Tihti kappasid sissekäigu ette ka hobuseid, aga koeri polnud näha.
Tjotka nägi hiigelsuurt halvasti valgustatud tuba, mis oli täis koletisi.
Vaheseinte ja võrede tagant vahtisid välja jubedad lõustad:
hobuste omad, sarvilised, pikakõrvalised
ja mingi paks hiigelsuur lõust, saba nina asemel
ja kaks pikka paljaksnäritud konti suust välja tolknemas.
Praegu on miss Arabella etteaste, tema järel olete teie.
Tjotkal virvendas silmade ees ja hing värises.
Valgenäoline kohmakas kuju lõhnas peremehe järele, samuti oli hääl tuttav, peremehe oma.
Kuid oli hetki, kui Tjotkat piinasid kahtlused
ja siis oli ta valmis panema plehku selle kirju kuju juurest ja haukuma.
Jääme häbisse, kukume läbi.
Mina siin, mina siin! Tjotka, ära karda, see olen ju mina!
Sa ei tunne mind ära, ah? Ei? Noh!
No mis sa niutsud? Mida sa niutsud? Noh, Tjotka!
Peremehe huulte ja käte järgi oli märgata, et ta närvitses
ja Tjotka kuulis, kuidas ta värinal hingas.
Tule, Tjotka!
Musjöö Þorþ, olge lahke!
Aga siin olen mina!
Siin ma olen, siin ma olen, siin ma olen!
Lugupeetud publik!
Tulen just vaksalist.
Mu vanaema suri ära.
Ja jättis mulle päranduse. Selle.
Ohoo! Sumadanis on midagi väga rasket. Ilmselt kuld.
Järsku on siin miljon?!
Kohe avame ja vaatame järele.
Onuke Fjodor Timofeitð?! Tädike, kallis tädike! Armsad sugulased!
Teie, tädike, istuge, aga meie onuga tantsime kamarinskajat.
Noh, tädike, esmalt me teiega laulame, aga pärast tantsime. Kas sobib?
Taat! Taat! Aga see on ju Kaðtanka!
Ongi Kaðtanka.
Kaðtanka! Fedjuðka, see on, jumal nuhelgu, Kaðtanka!
Kaðtanka! Kaðtanka! Kaðtanka! Kaðtanka, otsi, otsi!
Tjotka, kuhu sa, kuhu nüüd?
Tjotka!
Tjotuðka! - Kaðtanka!
Tjotka, Tjotuðka, tule tagasi!
Kaðtanka! Kaðtanka! - Otsi, otsi, otsi, Kaðtanka!
Kaðtanka! Ongi tema!
Poole tunni pärast
läks Kaðtanka juba mööda tänavat nende inimeste järel, kes lõhnasid liimist ja lakist.
Kaðtanka!
Otsi, otsi!
Sina, Kaðtanka, oled üks arusaamatus.
Inimese kõrval oled sa sedasama, mis puusepp tisleri kõrval.
Luka Aleksandrõtði kõrval sammus Fedjuðka, isa nokkmüts peas.
Kaðtanka vaatas nende mõlemate selgi ja talle näis, et ta juba ammu käib nende järel.
Ja oli rõõmus, et ta elu polnud mitte hetkekski katkenud.
Jutustas Pastella