LEHM
Ema! Ma olen söönud.
Oota, ta pole veel lõpuni söönud. Hakkab inisema ju.
Ega ainult meie... - Ehk õnnestub?
Ei, nagunii võtavad ära. No-no, ära vallatle!
Oh, issand! Lähme! Lähme, noh!
Kah mul pidupäev! - Kuidas siis pidupäev?!
Noh, anna, vot nii, nii.
Eh, jootsime pullikest, söötsime!
Nutab.
Lehmake! Sa ära igatse. Tead, sa mõtle temast midagi head.
Sul hakkab siis ilmselt parem, kergem.
Mine, mine! - Kas magama jäite või?
Kuidas me ilma söömata elama hakkame?!
Mis, mina või? Mine meelita teda, täitsa uimaseks jäänud.
Hea, et ära ei surnud.
Punnib vastu, seisab ja kõik, mis mina teha saan? Vean ise või?
Võta ennast kokku, ta ei tule üldse enam.
Nüüd olen mina sulle pojaks.
Maljona!
Maljon, Maljon, Maljona!
Maljona!
Ema!
Maljonake! Oi, mure! Mida te tegite?!
Kuhu sa vaatasid, kui lasid loomal hukkuda. - Andsin talle kümme minutit vilet, aga ta...
Meil oli lehm.
Kui ta elas, said talt piima ema, isa, mina ja tema vasikas.
Ja kõigile jätkus. Siis müüdi vasikas lihaks.
Lehm vaevles igatsusest, aga varsti sai ta rongi all surma.
Ja tema söödi ka ära, sest see on liha.
Lehm andis meile endast kõik: piima, vasika, liha, naha ja kondid.
Ma mäletan meie lehmakest ja ei unusta teda kunagi.
Jutustas Pastella