LIBLIKAS
Noh, kas lendas minema? - Lendas minema.
Lähme koos otsima.
Huvitav, kus me oleme?
Mets nagu mets ikka, aga kuidagi nagu mitte meie mets.
Tõepoolest.
Lõhnab millegi ammu unustatu järele.
Oh ei! Lihtsalt seente järele. - Ei, mitte lihtsalt...
Üldsegi mitte lihtsalt.
Millest sa oma lennuki tegid? - Ajalehest.
Millisest? - Vanast.
Neid oli pööningul palju. - Seda ma arvasingi.
See oli su vana-vanaisa ajaleht. - Ja mis siis?
Küll sa oled täna taipamatu.
Sinu väike lennuk lendas lihtsalt paljude aastate taha.
Ja me läheme tema järel mööda mineviku radu.
Ei või olla. - Kõik võib olla, kõik!
Kas näed seda noort puukest? See ongi meie vana tamm.
Lähme edasi. Meid ootab ees üks tähtis asi.
Küll oleks hea, kui õnnestuks kõike parandada. - Mida parandada?
Tere, rebasepoiss! - Tervist!
Ta tervitas mind.
Tere, Kostik! - Kui suureks sa oled kasvanud!
Aastad. - Aastad? Aga mis need on?
Ta elab vaid ühe suve.
Vabanda, me kiirustame. Me peame jõudma...
Kahju.
Ma tahtsin rebasepoisile mängida sinu armsaimat laulukest.
Kuhu me peame õigeks ajaks jõudma? - Kui ma olin väike, tegin ma midagi õelat.
Sina? Mida sa tegid? - Ise näed.
Tere, siilike! Kuidas sa siia said? - See on su vana-vanaisa sõber siilike.
Sulle sündis väike õde, rebasepoiss!
Mulle? - Mulle.
Aga rebasepoiss olen ju mina! - Me oleme ju praegu minu lapsepõlves.
Siis kutsusid ka mind kõik rebasepoisiks.
Aitäh sulle hea uudise eest!
Ohoo! Lapselaps! Kui hea, et ma sind kohtasin.
Ma võitsin lahingu. Õnnitle mind! - Õnnitlen!
Aitäh, lapselaps!
Noh! Võta, mida sulle lubasin.
Aga kes see on? - See olen mina, vanaisa, teie lapselaps.
Mida? Ja sina ka?
Sarnane!
Hämmastavalt sarnane.
Sulle toon ma kingituse mõni teine kord.
Noh! Aga nüüd ma tõttan taas sõtta.
Nüüd ma alles mängin!
Hurraa!
Jookseme, muidu jääme hiljaks. - Kas on veel kaugel? Ma olen väsinud.
Veel mõni samm, ja me oleme päral.
Nüüd vaata tähelepanelikult.
See on minu vanaisa maja.
See olen mina. - Sina? See seal oled sina?
Vaata edasi.
Rebasepojake, jookse koju, lapsuke. Isalt tuli telegramm.
Sulle sündis õeke! - Kus ta on?
Aga kui ta tagasi tuleb, pole liblikas enam elus.
Näed, millega ma hakkama sain. - Mis me siis seisame? Laseme ta välja.
Muidugi. Me jõudsime õigeks ajaks.
Oih! Mis ma nüüd tegin? Nüüd me ei satu enam kunagi sinu lapsepõlve.
Kõik võib olla. - Kõik-kõik?
Muidugi.
Aga mida ei või olla? - Mida ei või olla?
Õelust ja julmust.
Neid võiks mitte olla, kohe üldse mitte.
Jutustas Pastella