NARGIS
Ei siia kosta kättemaksu kõma rumal naabritele kuulutatud sõjakärast,
see on Suria - see lõbus päiksejumal, tärkab mägedele kevad tema kiirtesärast.
Tervist, kevade esimene lill!
Tervist, Nargis!
Saabus kevad, Nargis. - Me kevadet tervitada võiks.
Miks oled sa nukker, Nargis, kevade kõige esimene õis?
Ärge pahandage, armsad õed, ärge pahandage, et pole teiega.
Ööbik sünnib laulust, ojake lõbusast vulinast.
Kivi sünnib vaikivaks,
aga Nargis sündis armastusest mesilaste isanda Bamburi vastu.
Minu Bombur armastab mind samuti ja ükskord mu juurde astub.
Palun priimulatelt Bamburile tervitused üle anda.
Hüvasti, õeke! Soovitus sinule - mitte kauaks jääda ootusranda!
Lumevangis kui maa on veel,
unes mulle ehk ilmus see:
tuleb siis isand mesimumm.
Ilmsi ta, ilmsi ta sosistab: "Sinu jaoks, Nargis, elan ma!"
Vastan tal, ei salga ka: "Sinu eest surra võiksin ma!"
Ilmsi ta, ilmsi ta sosistab: "Sinu jaoks, Nargis, elan ma!"
Kuula, kaunitar, rumal ja nõrk, Bamburi ootad - see tühi vaev.
Meeldib mürk teil, mis magus ja hõrk - noorus kerglane olnud kõik aeg!
"Ilmub prints kindlasti päikese väes!" Kuula, kaunitar: kevad küll käes,
möödub kuid aasta, kõik samuti läeb: lume alt Nagris end õitsema säeb,
ilmub ja loodab, et armastust näeb. Ootab, et isand tal ulataks käe,
kannatab, kahtleb, kuid lootust ei näe. Mureneb, tuhmub - ei kergemaks läe,
paindub vars - kaotanud nooruse väe saab õlekõrreks: surm ulatab käe!
Aga Bambur ennast minema säeb ja Bamburi Nagris ei iialgi näe.
Ei iial, ei iial, ei iial. Kas mõistad, kaunitar?
Ei! Kainet arvestust ma ei tea: ei süda mõistusest lugu pea.
Kas ootuseta elu pead heaks?! Miks üldse siis elama peaks?!
Hüvasti, kallid! - Kuhu lähed?
Mul minna on aeg. Te elu on lõbus mängueag.
Teist lahkudes kurb on mu meel. - Kuid sa jää! - Ei saa, töö ootab ees.
Põhjapoolseil kaljudel on veel lumi maas, peopesadele puhub kevad sooja.
Möllab kuristikes lumetorm-purgaa. Edasi nüüd, hobud, täie hooga!
Aasadele elu kingib kevad rõõmsast tööst, rohelised välud avand õitelõõmaks süle.
Nüüd mäele peitu Horudi viib vihasööst - ta isand on vaid külma lumetormi üle.
Ah, see oled sina, eit, sa tulid taas. Kuis on seal all? - Kohutav, maa lumeta!
Lilled õitsevad, on rohetamas aas. Ja Suria, sul tervitusi saadab ta!
Neetud Suria!
Kas maksab vihastada? Ta vaid kutsar kuldses kuues.
Ta eluseemet külvab! - Nüüd vaid, hiljem aga kõik surnuks muutub kaoses uues!
Kõik surma poole liigub ja need asjalood me jaoks ju lõppeks pole üldse pahad.
Uudiseid häid, muideks, Horudile toon, sest tundub mul, et rõõmustada tahad.
Mis rõõmu kevad tooks mu südamele? - Kuis oleks lõhnav lilleke nii valge,
sädelev ja pimestavalt hele, naiivne, uje, südamlik ja karge?!
Ta nimi on Nargis. - Nargis! Mind sinna vii! - Oota, isand, miks kiirustada nii?!
Su tormakus võib ehmatada neiu ulma, su välimus liig ähvardav ja karm.
Mis latrad?! Kas mul pole piisav sarm? - Sa võta välimus, mis kõlbaks noorte pulma!
Sa oled kena nooruk: hea süda, väärt figuur.
Sa oled sale, sale, sihvakas ja sirge. rammumees, kiirtiibne sõdur virge,
mesilaste isand, su nimi on Bambur.
Kõigist värvidest...
Kõigist värvidest ma eelistan vaid sind! Oo, Nargis! Bambur ma - Isand Mesilind!
Oo, Nargis! - Jäta nali, sa mu üle naerad veel! Lahku, mind su rumal nali nukraks teeb.
Lahku! Ma ei solva teda võrdlusega.
Lahku! Bamburi näen - näen teda südamega.
Lahku!
Südamel ei silmi - kõrvu pole, arm pime on, kuid sul on õigus siin -
pole Bambur ma - sametkärbes kole! Mu sõnad polnud need, mis kordasin.
Näe - väed! Kolonne seal on sadu. Vot see on tuul ja seal orkaani töö:
siit tuleb lumesadu, jälle sadu! Näed, rahe seal just võidutrumme lööb!
Nii edasi! Sa, vägi, surma kannad! Lehed langevad ja vesi tardub jääks.
Surevad su lõbusad sõbrannad. Ja ainult sina, Nargis, ellu jääks:
ümbritsetud kõrbelaadsest jääst! Kõik unustad, kuid mõistad - mitte vähe!
Ma tulen sinu juurde, sina lähed, minuga koos lähed, lähed, lähed,
lähed, lähed!
On helded jumaladki vahel hoolimatud:
vaevu ärkvel, elustanud oru lätted, jättis Suria kõik omavoli kätte -
julmale Horudile. Kuud ärevus valdab, ja helesinistel hobustel pilvede alla
Suria rakendi jälgedes tormab Kuu. "Selle kätte peab saama, tooma tagasi ju!"
Lumevetes oja voolab, päästetud me kõik! Õel Horud ei suutnud tappa ühtki kevadõit!
Miks taeval sinine lasuur, miks tärkvel iga rohujuur?
On tema surnud ju! Mu Nargis.
Olen elus, Bambur, jäta nutt! Näo eest võta käed, mu arm!
See vaid valeliku linnu jutt, et armust võimsam on surm!
Sind piirab elavate ring, ava silmad, ütlen sul nii -
surma lõpuks peab inimhing, kas lõputul lõppu on siis?
Jutustas Pastella