TULI
Vabandage, ehk ei ole see päris tik-taktitundeline?
Mida? - Taktitundetu.
Nii ütlegi. - Aga teie ärge norige.
Mida sa tahad? - Ma tahan küsida:
kas teil igav ei ole, kell?
Kogu aeg pobiseda üht ja sama: tik-tak, tik-tak!
Kas teid tõesti pole ära tüüdanud ööd ja päevad läbi vehkida oma sabaga?
Nagu teile makstaks selle eest!
Tead sa mis, hiir, sa vali sõnu. Mitte saba, vaid pendel, sina kõlupea!
Mu jumal, mis teiega on? Kas ma tõesti ütlesin midagi nii halvasti?
Sina ei puutu asjasse, mind kurvastab poiss.
Mind kurvastab Sergei Sergejev?
Mis juhtus? - Vaata ise!
Roni kummuti peale, sealt alt sa ei näe, mida tehakse kõrvaltoas.
Roni kummutile, noh, kas ronisid? - Ronisin.
Nüüd näed? - Näen.
Mis sa kostad? - Oh, kui halvasti!
Põsed on kottis ja saba läheb kiilaks. Ja siit-sealt muutub karv juba halliks.
Mis jama sa ajad?
Vabandage, palun, ma ei vaadanud õigesse kohta.
Kosmosedessandiks raketiga "Maa-Kosmos"
laadida kuus lõhkepead. Tuld!
Edasi! Edasi!
Sergei oli saanud suvevaheajaks ülesande lugeda läbi see suurepärane raamat.
Selle kirjutas professor Tðaikin.
Raamatus on õpilastele mõistetavas keeles räägitud, kuidas inimene
alistas looduse mõistuse, töö ja tahtejõuga.
Aga miks ta alistas looduse? - Sest selliseks on inimene loodud.
Elus tuli - ilus nimi.
Ilus? Hiired, muuseas, suhtuvad tulesse kriitiliselt.
Otsustage ise. Tulest tulevad tulekahjud ja üldse...
Hiire aju! Tulekahjud! Milline jama!
Professor Tðaikin pidas silmas hoopis teistsugust tuld.
Teistsugust? - Teistsugust.
Tuli kui soojus ja valgus, inimesele alluv - ustav, hea.
Tuli, mis soojendas koobast ja hoidis eemal ohtlikud loomad.
Lõkketuli hukutaval kaljul - hoiatuseks julgetele meremeestele.
Tuli ahjudes, kus sulatatakse metalli ja ahjudes, kus küpsetatakse leiba.
Ning üht tuld meenutas professor Tðaikin veel, austavalt ja tänulikult.
Ei, mitte tuld, vaid tule kroonlehte, mustal varrel küünalt sulatavat leeki.
Mihhailovskoje külas valgustas see osa lauast,
hanesulge, tindipotti ja puhast lehekülge.
Läbi kahekordse raami tungis sisse tuul, leek väreles hirmunult, kuid ei kustunud,
vaid tõusis uuesti ja pilgutas poeedile sõbralikult silma:
näete, kõik on korras, Aleksandr Segejevitð Puðkin.
Ja sõrmed haaravad sule, sulg kiirustab paberile, üks minut
ning värsid hakkavad vabalt voolama.
Kas kirjutasite selle ise? Või küünlaga poeediga kahasse?
Mis seal ikka, võib-olla nii ongi.
Poeesia ja tule keel on ju sarnased.
Oi, oi, mis nüüd...
Ei, nii enam ei saa!
Sergei Sergejevile on vaja õpetust anda. - Milles?
Milles?!
Selles, et kõige tavalisemad asjad - harjutud, igapäevased - kujutavad
endast miljoneid aastaid kestnud tööd ja sadade tuhandete põlvkondade mõistust.
Ta peab õppima seda austama. - Lapselt ei tohi nii palju nõuda.
Sinu meelest ei maksa lapsi õpetada? Las kasvavad nagu takjad aias?
Nagu seened pehkinud kännu otsas?
Oh, kuidas küll neid lapsukesi tohiks kurvastada?!
Ei, see pole armastus, see on haletsemine.
Lapsele saab andestada ulakust,
kuid vastutamatust ja laiskust ei tohi vabandada.
Ei tohi kasvatada poistest logardeid.
25. reede
24. neljapäev
Noh, mis sa ütled, hiir? - Mis ma saan öelda?
Võõrast poissi nii karmilt karistada!
Minu meelest te käitusite liiga... - Eh, hiir, hiir!
Kuis oma hiireajuga sa suudaks mõista, miks ajaloo me nii siis pöörasime tagasi?!
On inimesed imedega harjunud, kõik tuleb geniaalseks pidada!
Kuid näha enda loodu suurust, huvituda sellest, imestuda,
ka kõige põnevamaist asjust - see võime praegu inimestel puudub.
On vaja, hiir, kasvõi mõnikord vabastada tera harjumuste kestast
ja näidata, et kasvõi tuletikus
on aastatuhandete otsingud ja töö.
Jutustas Pastella