Podle románu Kira Bulyčeva "Slyšel jsem Zemi..."
Oleg v noci hlídal perimetr.
Byl unavený.
Cítil se prázdný a slabý
Třikrát šli muži do horského průsmyku, vždycky zbytečně.
Nemohli projít
Někteří se vrátili, jiní ne.
Půl na půl, jak řekl starý muž.
PEREVAL (Horský průsmyk)
Za chladného zimního dne jsem se toulal po lese.
Byla to krutá zima.
Náhle jsem spatřil koně stoupat do kopce...
Táhl ... vůz ...
Co je to kůň?
Kůň je čtyřnohé zvíře.
Používá se k jízdě a přepravě nákladu...
Oleg viděl tu fotku tisíckrát:
Otec a matka, mladí a rozzáření.
Otec má na sobě uniformu...
a matka má na sobě šaty bez rukávů.
Říkají tomu sarafán.
Oleg tehdy ještě nebyl.
Před dvaceti lety Oleg nebyl na světě.
Ale před patnácti lety už ano.
Škoda, že jste přišli tak rychle.
Vypořádal bych se s nimi sám.
Jsi v pořádku?
Ty pláčeš! Je ti něco?
Ne, ale ztratila jsem houby.
To je místo, kde nás zasáhla lavina.
Ale ne, Nikita zemřel výše v kaňonu.
Bylo to na podzim.
Teplota klesla v noci na --40°.
Záření bylo jedním z důvodů, proč jsme museli tak rychle odejít.
Mnozí z nich byli nemocní nebo ranění, ale teď...
Já jsem se spoléhal hlavně na tebe.
Na tvoje znalosti.
Ha, podívejte se - Atlas.
Jsou to ještě děti.
Jsou to všechno, co máme.
Jsou naše poslední naděje.
Oni nás mohou zachránit.
Zachránit nás?
Pořád mluvíš o záchraně!
Třikrát šli muži do průsmyku, a kolik se jich vrátilo? A s čím?
Tehdy jsme byli nezkušení.
Neznali jsme podmínky těchto míst.
Nyní nastala souhra šťastných okolností.
Léto je nezvykle teplé, jak nebylo za celé ty roky.
A děti vyrostly.
Jsou desetkrát odolnější a přizpůsobivější než jmy.
Teď anebo nikdy.
Pokud tito další nezahynou,
budeme zde mít více zdatných mužů.
To je pravda.
Ale my se stále podléháme zákonům degradace.
Buď jsme součástí lidstva, uchováváme své znalosti a prohlubujeme je,
nebo jsme divoši bez perspektivy.
Ty jsi idealista, Borjo.
Kousek chleba je dnes mnohem důležitější, než abstraktní ananas.
Ale vzpomínáš si na chuť ananasu.
Legrační slovo.
Ananas je tropické ovoce se specifickou chutí...
Už dost.
Co je to?
K čemu?
To je dozimetrí.
Může tam být radioaktivní záření.
Thomasi, pokud tam najdeš tabák, nezapomeň mi ho donést!
A paprskomet!
Nezapomenu!
Hlavně najdi paprskomet!
Nezapomenu ...
Proč jdete?
Neuspějete.
Bude dobře, pokud se vrátíte živí.
Neuspějete.
Bude dobře, pokud se vrátíte živí.
V životě je tak málo pěkných chvil,
zato je v životě hodně nevíry a dřiny.
Myšlenky na minulosti ryjí vrásky do našich bledých tváří.
Myšlenky na budoucnost jsou plné obav těžkých jako olovo.
Současnost neexistuje.
A tak mezi dvěma břehy
bojujeme beze světla, bez naděje na štěstí a bez bohů.
Někdy si musíme připomenout, že jsme stále naživu,
hry jiných lidí naplní naše srdce.
Na té hranici je moře ošklivých šedých tváří,
ale s křídly modrých ptáků v jiskrných očích.
Modré plátno nebe se ještě jednou rozvine.
Ach, jak jsme promeškali to modré světlo.
Promeškali jsme triumfální proslovy,
statečná a marná gesta, nereálné sny.
Všechno, co máme, jsou jen stěny
strašného a temného domu.
Neúnavně musíme odříkávat ...
ta stará slova.
Ale není snadné uhasit jiskry v našich srdcích
Jak bychom mohli žít s otevřenýma očima, ale bez víry či naděje
a pokračovat v tomto absurdním dramatu jako nemyslící ovce?
Bez ohně, bez inspirace, bez počátku a konce?
Někdy si musíme připomenout, že jsme stále naživu,
hry jiných lidí naplní naše srdce.
-- Je jeskyně blízko? -- Velmi blízko.
Brzy bude tma. Přijdou noční tvorové.
Jeskyně!
Ne! Stůj!
Copak nevidíš? Je to můj kozel!
Před třemi lety našla Mariana v lese kůzle.
Bylo ještě velmi malé.
Sotva dokázalo mečet.
Dupalo kopýtky a naříkalo.
Kozel žil v osadě až do jara.
Zvykl na lidi a zřídka ho někdo bil.
Zdržoval se u Sergejevovy dílny, kde bylo teplo.
Pak jednou přišla noční zvířata a odvedla ho s sebou.
Usnul jsem.
Já taky. Nevím, jak se to stalo.
Kozel mě probudil.
Hodný kluk. Hodný kozlík.
Stůjte!
Tanhle.
Co je to?
Neuvěřitelné!
Je to čutora!
Tady jsme naposledy odpočívali.
Je to Vaitkusova čutora.
Čutora? K čemu to je?
To je neuvěřitelné!
Budu žít.
Krásné hrnečky hrnce. Vezmeme si je!
Ne, je jich hodně.
Dej mi ochutnat.
Děti nemohou pít koňak.
Dobře, dobře.
Ale opatrně. Jen malý doušek.
Tys ho otrávil!
Nebojte se, hned to přejde.
Teď jsem si téměř jistý, že dojdeme.
Kupředu, přátelé, kupředu!
Kdo to vzal?
Já ho zastřelím!
On měl hlad! Dicku, nezabíjej ho!
Vezmi si tohle.
Až se dostanete na loď, nejprve musíte zkontrolovat úroveň radiace.
-- Víš jak? -- Vím.
Teď si odpočiňte. Bude vám lépe.
Udělám to.
Nebojte se, přátelé. Jsem na této cestě šestnáct let.
A dojdu.
Houby! Slezu dolů!
Olegu, držte se!
Olegu, drž se!
Drž se!
Škoda, že kozel utekl.
Najdu ho tak či tak, a zabiju.
Jsem ráda, žes ho nedostihl.
-- Kde jsou? -- Hele, stopy.
Klid. klid, Oleško!
Podej mi ruku! Ano, tak!
Vrátíme se.
Ne, půjdeme dále.
-- Nemáme šanci projít průsmykem. -- Máme mapě
Ty jí věříš? Mapa je stará. Věci se mohly změnit.
Thomas řekl, že nám zbývá jen jeden den!
Tomu taky nemůžeme věřit. Bylo to dávno.
Půjdu do průsmyku.
Já také půjdu.
Copak to nechápeš, Dicku?
Spoléhají na nás.
Mapa je stará!
Všechno se mohlo změnit!
Stáli vedle sebe.
Tři vyčerpaný divoši.
Tři mikroskopické postavičky. V obrovském pustém divném cizím světě.
Dívali se na mrtvou loď,
která se před šestnácti lety zřítila na tuto planetu.
Loď ležela na boku zapadlá ve sněhu.
Přímo ve středu kotliny.
Kapitánovi se ho tam podařilo nařídit, když selhaly motory.
Tak přistál s lodí v té kotlině...
ve sněhové bouři, v noci, v mlze.
Až se dostanete na loď, musíte zkontrolovat úroveň radiace.
Thomas neřekl, jak se otevírá.
Pochodeň!
Mám svůj domov...
osadu.
A mám ještě jeden domov...
kosmickou průzkumnou loď Pollux.
Já se nebojím. Není to strašidelné
Pojďte!
Navigační sekce.
Tady je výsadkový modul a další vybavení.
Ale jeho napájení bylo poškozeno při přistání.
To sehrálo osudovou roli.
Donutilo to posádku a cestující jít přes hory pěšky.
Mnozí zahynuli.
Bezpochyby.
A tohle je výsadkový modul, který ručně nevytáhli z hangáru.
Nedokázali to ...
Byli nuceni odejít.
Dobře ses to naučil. Kam teď?
Tyto dveře vedou do skladu.
Byla to zvláštní, podivuhodná hostina.
Vše bylo lákavé a neobvyklé.
Ne všechno jim chutnalo.
Zachutnalo jim kondenzované mléko,
ale nevěděli, co je kondenzované mléko.
Jedli šproty a neuvědomovali si, že jsou to šproty.
Žvýkali mouku, ale nechutnala jim.
Nevěděli, co je to mouka.
Pojďme.
Vyspíme se tady.
Je to bezpečné.
Ne, venku to bude lepší.
SŮL
Tohle je můj domov.
Už jsem tady byl.
Narodil jsem se zde.
Někde na lodi je místnost, kde jsem se narodil.
V kajutě číslo 44.
V běžném životě nelze potkat sám sebe.
Ale tady...
Zde spatřil kolébku,
uviděl nedopitou láhev mléka.
Mléko zmrzlo,
ale bylo by je možno rozpustit a dopít.
Vrátit se o šestnáct let později, a dopít je.
A v další chvíli,
uslyšel chrastítko a vzpomněl si na jeho zvuk.
Oleg pochopil realitu lodi.
V životě je tak málo pěkných chvil,
zato je v životě hodně nevíry a dřiny.
Myšlenky na minulosti ryjí vrásky do našich bledých tváří.
Myšlenky na budoucnost jsou plné obav těžkých jako olovo.
Současnost neexistuje.
A tak mezi dvěma břehy
bojujeme beze světla, bez naděje na štěstí a bez bohů.
Někdy si musíme připomenout, že jsme stále naživu,
hry jiných lidí naplní naše srdce.
Ať znovu povstane přelud štěstí se sladkou touhou.
Ať nás klame, že na hradě smrti žije krása.
Modří ptáci a staré pohádky jsou naši vítaní hosté.
Až jsme při tom zapomněli ronit slzy.
Oleško, odpověz jim, odpověz jim!
Řekni jim, že jsme tady. Nemlč!
Je to nějaký automat.
Nevím, jak odpovědět.
Ale vezmu si s sebou knihy.
Mnoho knih.
Budu se učit a budeme se sem vracet znovu.
A já dám vědět Zemi, kde jsme.
Kozel!
Čekal na nás!
Kluci, je to... kozlice?
Koza!
A tak šli.
Dick a Oleg táhli sáně,
Mariana je tlačila zezadu.
A poslední šla koza se svými mláďaty,
a dožadovala se krmení.
Dokonce i když došli do lesa, kde byly houby a kořínky,
pořád chtěla kondenzované mléko.
Ale stejně jako poutníci nevěděla ...
že se ta sladká bílá látka nazývá "kondenzované mléko."
Napsal Kir Bulyčev
Režie V. Tarasov
české titulky: -=jARO=- (2013)