www.titlovi.com
Cele noći Oleg je motrio na okolinu.
Bio je umoran. Osećao se iscrpljen i ispražnjen.
Tri puta su Ijudi uzalud išli do prolaza.
Nisu mogli da prođu.
Neki su se vratili, neki nisu.
Pola-pola, kako kažu stari Ijudi.
Prolaz
Jednog hladnog zimskog dana lutao sam šumom.
Bilo je strašno hladno.
Odjednom sam ugledao konja kako se penje uz planinu...
Upregnut u kola...
Šta je to konj?
Konj je životinja sa četiri noge.
Koristi se za jahanje i prenos tereta...
Oleg je hiljadu puta gledao fotografiju:
Otac i majka, mladi i zdravi.
Otac je nosio uniformu,
a majka haljinu bez rukava.
To su zvali "sarafan ".
Oleg se tad nije bio rodio. Nije postojao pre 20 godina.
Ali jeste pre 15.
Šteta što ste došli tako brzo. Mogao sam sam da ih sredim.
Jesi dobro?
Što plačeš? Jesi li ranjena?
Ne, ispale su mi pečurke.
Ovde nas je zahvatila lavina.
Ne, Nikita je poginuo malo više uz kanjon.
Bila je jesen. Noću temperatura padne i do -40.
Radijacija je bila jedan od razloga našeg brzog odlaska.
Mnogi su bili ranjeni i bolesni, ali sad...
U tebe polažem posebne nade.
U tvoje znanje. Vidi, naš Atlant.
Još su deca.
Samo njih imamo. Oni su nam poslednja nada.
Mogu da nas spasu. - Spasu?
Još misliš o spasenju! Triput su Ijudi išli na prolaz i koliko ih se vratilo?
Tad nismo imali iskustva.
Nismo razumeli zakone ovog mesta.
Sad imamo povoljan splet okolnosti.
Leto je toplo kao nikad za sve ove godine.
A deca su porasla.
Deset puta su izdržIjiviji i sposobniji od nas.
Sad ili nikad.
Da drugi nisu umrli,
imali bismo više sposobnih Ijudi.
Tako je.
Ali ćemo i dalje biti diskriminisani zakonima.
Ili ćemo biti Ijudska bića i čuvati naše znanje, stremiti znanju,
ili smo divljaci bez budućnosti. - Idealista si, Borise.
Parče hleba je danas važnije od apstraktnog ananasa.
Znači da pamtiš ukus ananasa.
Smešna reč!
Ananas je tropsko voće jedinstvenog ukusa...
Dosta!
Šta je to? Čemu služi?
To je merač radijacije. Možda je tamo radioaktivno.
Tomase, ako nađeš duvana, ne zaboravi da ga doneseš!
I blaster!
Neću zaboraviti!
Najvažnije je da nađeš blaster!
Neću zaboraviti...
Zašto idete?
Nećete uspeti.
Nećete se vratiti živi.
Nećete uspeti.
Nećete se vratiti živi.
Retki su lepi trenuci u životu,
ali je zato puno nevere i teškog rada.
Misli o prošlosti navlače bore na naša bleda lica,
misli o budućnosti su ispunjene olovnim brigama.
Sadašnjost ne postoji.
Između dve obale
borimo se po mraku, bez sreće, bez nade i bez bogova.
Zato ponekad, da nas podsete da smo još uvek živi,
igre drugih Ijudi razgaljuju naša srca.
Na granici je more ružnih i sivih lica,
ali krila plavih ptica iskre u njihovim očima,
još jednom se razmotava plavo platno neba.
O, kako nam je nedostajala ta plava svetlost,
i kako su nam nedostajale trijumfalne reči,
hrabri i slobodni postupci, nemogući snovi.
Sve što imamo su zidovi,
strašne kuće i mrak.
Neprekidno moramo da izgovaramo
iste stare reči.
Ali, nije lako ugasiti iskru u našim srcima,
kako bismo živeli bez vere i nade?
I nastavljali sa ovom dramom apsurda, kao bezumne ovce,
bez žara, bez inspiracije, bez početka i kraja!
Zato ponekad, da nas podsete da smo još uvek živi,
igre drugih Ijudi razgaljuju naša srca.
Je li blizu pećina? - Blizu je.
Uskoro će mrak. Doći će noćnici.
Pećina!
Nemoj!
Zar ne vidiš? To je moj jarac!
Pre tri godine Marijana je pronašla jarca u šumi.
Bio je mali.
Jedva je meketao.
Gazio je kopitama i skičao.
Živeo je u selu do proleća.
Navikao se na Ijude i retko koga je udario.
Vrzmao se oko Sergejeve radionice jer je tamo bilo toplo.
Onda su došli noćnici i odveli ga.
Zadremao sam. - I ja. Ne znam kako.
Jarac me je probudio. - Mali jarčić, mali.
Stoj!
Ovuda.
Šta je to? - Neverovatno!
Čutura!
Ovde je bilo naše poslednje odmorište.
To je Vajtkusova čutura.
Čutura? Čemu to služi?
Neverovatno!
Preživeću.
Baš lepe posude! Hajde da ih ponesemo.
Ne, tamo ih ima mnogo.
Daj da probam.
Deca ne smeju da piju konjak.
Dobro, dobro.
Ali samo mali gutljaj.
Otrovao si ga!
Ne brini, proći će.
Sad sam skoro siguran da ćemo uspeti.
Napred, drugovi!
Ko ga je ukrao?
Ubiću ga!
Bio je gladan. Dik, nemoj ga ubiti!
Uzmi.
Kad dođeš na brod prvo moraš da proveriš radijaciju.
Znaš kako? - Znam.
Brzo ćeš ozdraviti.
Hoću.
Šesnaest godina idem ovim putem.
I uspeću.
Pečurke! Idem dole!
Oleg, drži se!
Drži se!
Šteta što je jarac pobegao. Ipak ću ga naći i ubiti.
Milo mi je što je pobegao. - Gde su oni? - Vidi, tragovi.
Mirno, Oleg!
Daj mi ruku!
Vraćamo se.
Ne, idemo napred.
Nema šanse da pređemo prolaz. - Imamo kartu!
Karta je stara. Stvari su se izmenile.
Tomas je rekao da imamo još samo jedan dan!
Ne možemo da verujemo karti. To je bilo davno.
Idem na prolaz.
I ja.
Zar ne shvataš, Dik?
Uzdaju se u nas.
Karta je stara!
Možda su se stvari izmenile!
Stajali su zajedno.
Tri umorna divljaka.
Tri mikroskopski male figure u ogromnom, čudnom i praznom svetu.
Ugledali su pusti brod
koji je pao na ovu planetu pre 16 godina.
Brod je postrance ležao u snegu.
Tačno u centru kratera.
Kapetan je uspeo da ga doveze dotle kad su motori stali.
Sleteo je
po snežnoj oluji, noću i u magli.
Kad stigneš do broda proveri nivo radijacije.
Tomas nije rekao kako se otvara!
Baklju!
Imam dva doma:
selo
i istraživački brod Polus.
Ne bojim se.
Hajdemo!
Navigaciona soba.
Ovde je kapsula za sletanje i druga sredstva.
Ali je tokom sletanja oštećen dovod energije.
Desila se fatalna eksplozija.
Posada i putnici su morali peške da pređu preko planine.
Mnogi su umrli. - Tačno.
Ovo je kapsula za sletanje koju su izvukli sa doka.
Ali nisu uspeli...
Morali su da beže.
Dobro si to proučio. Šta ćemo sad?
Ovo su vrata od magacina.
Bila je to krajnje čudna gozba.
Sve je bilo primamljivo i neobično.
Nije im baš sve bilo po ukusu.
Svidelo im se kondenzovano mleko,
ali nisu znali da je to kondenzovano mleko.
Nisu znali da su jeli sardine.
Žvakali su brašno i nije im se dopalo.
Nisu znali šta je to.
Idemo. - Hajde da ovde prespavamo.
Bezbedno je. - Ne, bolje napolju.
So
Ovo je moj dom. Bio sam ranije ovde.
Ovde sam rođen.
Negde na ovom brodu je kabina u kojoj sam se rodio.
Broj 44.
U običnom životu čovek ne može da uđe u sebe.
Ali ovde...
Ovde je, vezanu uz kolevku,
video nepopijenu bočicu sa mlekom.
Mleko je bilo smrznuto,
ali moglo se raskraviti i popiti do kraja.
Vratiti se posle 16 godina i popiti mleko do kraja.
U tom trenutku,
slušajući zvečku i prisećajući se njenog zvuka,
Oleg je saznao potpunu istinu o brodu.
Retki su lepi trenuci u životu,
ali je zato puno nevere i teškog rada.
Misli o prošlosti navlače bore na naša bleda lica,
misli o budućnosti su ispunjene olovnim brigama.
Sadašnjost ne postoji.
Između dve obale
borimo se po mraku, bez sreće, bez nade i bez bogova.
Zato ponekad, da nas podsete da smo još uvek živi,
igre drugih Ijudi razgaljuju naša srca.
Nek se opet jave iluzije sreće i slatka čežnja,
neka nas opet varaju misli da lepota živi u zamku smrti.
Prastare bajke i plave ptice su dobrodošli gosti,
naše zaboravljene suze drhte unutar tih bajki...
Oleg, javi se!
Reci im da smo ovde. Nemoj samo da stojiš!
Ovo je nekakav mehanizam. Ne znam kako da odgovorim.
Ali, poneću knjige.
Mnogo knjiga.
Učiću i ponovo ćemo se ovde vratiti.
I javiću Zemlji gde se nalazimo.
Jarac!
Čekao nas je!
Hej, ovo je jarica.
Koza!
I tako su otišli.
Dik i Oleg su vukli sanke,
a Marijana je upravljala otpozadi.
Na kraju je išla koza sa jarićima
i cvilela za hranom.
Čak i kad su stigli do šume sa pečurkama i korenjem,
ona je i dalje htela kondenzovano mleko.
Ali, kao i naši putnici, ni ona nije znala
da se slatka bela masa zove kondenzovano mleko.
Kraj
Preuzeto sa www.titlovi.com