Meie külas elas üks taat, hüüdnimega Kokovanja.
Peret tal polnud, nii mõtleski ta võtta enda juurde vaeslaps.
KINGIKE
Murjona, Murjonkake!
Kiisuke, kiisuke!
Ära karda, oled see sina, väike Kingike? - Mina.
Kingike, kas tuled minu juurde elama?
Vanaisa, aga kuidas sa teadsid, et mind Kingikeseks kutsutakse?
Niisama iseenesest, ei mõtelnud, ei arvanud, kogemata täppi läks.
Tulen, ainult et kassike Murjonka võta ka.
Mis siin rääkida, sellist nurrujat mitte võtta oleks ise lolliks jääda.
Aga kes sa oled, vanaisa? - Olen nagu jahimees või nii.
Suvel pesen liiva, et kulda saada,
aga talvel jälitan üht kitse, kuidagi ei leia teist.
Millist kitse?
Sellist, noh, imelist.
Mitte temasugust, vaid metskitse ajan taga.
Hirmsasti tahaks näha, kus ta parema esijalaga kõpsib.
Milleks seda? - Jõuame koju, siis räägin kõigest.
See kits on eriline, ta paremal esijalal on hõbedane sõrg.
Sinna, kus selle sõraga kõpsab, ilmub kalliskivi.
Vanaisa, kas tal on halb lõhn?
Issake, kuidas siis nii? Ta on metskits, lõhnab metsa järele.
Vanaisa, aga kas tal sarved on? - Tal on suurepärased sarved.
Tavalistel kitsedel on kaheharulised sarved, aga temal on viieharulised.
Võta, mu kullake, piima. Mu Murjonkake.
Balalaikakene sa, balalaika, laulan ma, mulle sina mängi ikka.
Uurali mägedest nii natukene, tüdrukust, kel nimeks Kingikene.
No kuidas on, pole viga?
Hing on lahke ju sel pisikesel plikal, kena välja näeb ka Kingikene ikka.
Kingib inimestel ilu, kingib headust, kingib helgeid unistusi, kingib hellust.
Näed, millise laulukese Kokovanja välja mõtles!
Tuti-luti, tuti-luti, balalaika, millest laulan ma, sa proovi panna paika.
Uurali mägedest nii natukene, tüdrukust, kel nimeks Kingikene.
Vanaisa! Vanaisa!
Võta mind, taadike, kaasa. Ehk tuleb Hõbesõrg lähedale, näen teda.
Mis sa nüüd, pole naljaasi väikesel tüdrukul talvel metsas sumbata.
Suusatada on vaja, aga sa ei oska. Vean kihla, et kukud lumme.
Võta, taadike, natuke ma oskan.
Olgu, võtan, aga ei tohi metsas nutta ja kojuminekut nuruda.
Kohe olen valmis!
Murjonkake, me läheme taadiga metsa, aga sina ole kodus, püüa hiiri.
Kui oleme Hõbesõrga näinud, tuleme tagasi. Siis ma räägin sulle kõigest-kõigest.
Taat, ma tulen.
Oleks kaugemale läinud, oleks ehk Hõbesõrga näinud.
Aga mure on sind siia üksi jätta.
Mida siin karta? Tare on meil tugev, huntki ei pääse sisse ja Murjonka on minuga.
Ja hopp!
Õhk kerge läbipaistev, päev helgib säravalt. Punakuldsed tähed tal lennus sõra alt.
Vapper metskits tormab, kui särav vaip on maa, sõrad vaikusesse toovad rõõmsa hõbehelina.
Kus ju maad sõrg puutus, seal puhkes lilleõis, nii kitsekene meile ka headust tuua võis.
Vapper metskits tormab, kui särav vaip on maa, sõrad vaikusesse toovad rõõmsa hõbehelina.
Murjonka! Murjonka!
Ossa, vanakuri ise!
Murjonka!
Uurali kohal kõrgel kõlab jutt ja lauluviis.
Aga Kingike siin all sõra kõpsu kuuleb siis.
Üles viisivõtme võtab, sõnadele laulu loob.
Kingikene jutud-laulud teile kingituseks toob.
Kitseke jääb jutu sisse, sõraga lööb vastu maad.
Kingike toob hellust neile, kes seda ootavad.
Lendab üles kergest löögist kalliskivide kaskaad.
Hõbesõra kõpsutusest kuldne sära katab maad.
Iga kivike on väärtus, tähesära vilgub siit.
Aegamööda saab siin temast hinnaline krüsoliit.
Lendab üles kergest löögist kalliskivide kaskaad.
Hõbesõra kõpsutusest kuldne sära katab maad.
Hommikuks sadas maha paks lumekiht.
Kattis kõik kivid. Rehitsesime lund, aga ei leidnud midagi.
Keegi ei näinud enam Hõbesõrga.
Aga kohtades, kus ta ringi hüppas, hakkasid inimesed leidma kivikesi.
Rohelisi, suuri. Neid nimetatakse krüsoliitideks.
Jutustas Pastella