TUTTPEA-RIQUET
Charles Perrault' jutustuse ainetel.
Meie jutustuses on peategelased, kutsutakse neid: Mõistus ja Ilu.
Et teid lõbustada, las kõiki ülejäänud rolle esitavad kaks narri.
Kuningannal sündis poeg! Sündis poeg, poeg, poeg...
Ühel kuningannal sündis poeg! Poeg, poeg...
Nii inetu ja rumala väljanägemisega, et tükk aega kaheldi -
on see inimene? On see inimene, on see inimene, on see inimene...
Ja siiski - laps muutub armsaks. - Kuivõrd ta kasvab väga targaks.
Väga targaks, targaks, targaks...
Just samal päeval, ühes naaberriigis, sündis printsess. Taevalikult kaunis!
Kaunis, kaunis, kaunis, kaunis...
Oeh! Paraku muutus ta aastatega üha lollimaks ja lollimaks.
Pealegi oli ta selline kobakäpp, et kui tõstis kaminasimsil mingeid asju ringi,
siis ühe neist lõhkus ta tingimata ära.
Aga kui vett jõi, valas pool klaasi alati oma kleidile. - Oi, fui!
Jah, aastatega on ta üha rumalamaks muutunud.
Ja kui temalt midagi küsiti, siis ta kas ei vastanud midagi...
Või rääkis totrusi. - Mnjah!
Miks taevas nõnda siravad tähed? Ma ei tea.
Miks mändidel männikus kitsaks läheb? Ma ei tea.
Kus päev või öö vahepeal käib? Ma ei tea.
Miks on silmad pisaraid täis? Ma ei tea.
Öine taevas - kui ühte kotti tähed kokku toodud!
Tähed säravad meile, me teineteise jaoks loodud.
Kuhu ööd ja päevad lendavad? Miks neilt küsida?
Meile nad vastu tõttavad, meie omaks saada tahavad.
Etikett on elu alus, kõik teevad nii, kuis kord ja käsk:
mis ette nähtud, mida vaja.
Ma ei tea, mil moel siis? Kuidas minu sõna kajab?
Mulle öeldakse - tee nii! Öeldu unustan ma samal ajal.
Kaitske end, isand!
Olen teie teenistuses.
Kuidas elavad inimesed ilmas, ma ei tea.
Sa elad kui sädelev täht öötaevas, kui mänd tihedas männikus,
kui hein aasal, kui minu hinge kaasa.
Üht rumalat und näen nii tihti ma, kuid ainult hetke kestab ta:
rohetav mägi kui sein, kasvab sel kõrge hein.
Mul selles heinas on lõbus ja hea, heinas, mis vaevu on üle pea.
Ja ma hõiskan, hüüan ja magusalt lõhnab see hein.
Aga miks? Ei leia ma sõnu, ei!
Aga miks? Ei tea, olen rumal ma.
Pisarad helgivad silmas, rõõmu sul tõotavad ilmas.
Männikus mändide sosin, sind oma naiseks ma kosin.
Mitte hetkeks vaid - kogu eluks nain,
surm lahutab vaid.
Prints Riquet
tegi printsessile abieluettepaneku.
Pulmad lükati aasta võrra edasi.
Printsessi viib segadusse printsi inetus.
Siin teile hiilgav tõend naiste rumalusest!
Naiste rumalusest, rumalusest, rumalusest, rumalusest.
Teine peatükk.
Ennustus!
Teil teada saada soov - tädi ennustus mis toob?
Printsile kas saatus tasub?
Meeldiv öelda - selles loos talle üldist kuulsust toob
ta mõistus võrratu, nii kolossaalne, geniaalne, ideaalne.
Kuid - prints ikka kole, küür turjal lasub.
Ei teiega taha ma kavaldada,
on võimatu saatust parandada!
Kuid prints Riquet'd ma armastan ja võrratu võimega õnnistan.
See kasuks tuleb talle!
Mõistusega saab prints võita, mõistusega saab prints võita
selle, kes armas on talle!
Teil teada saada soov - tädi ennustus mis toob?
Mis saatus printsessile antud?
Mul meeldiv kohustus õlul - öelda: printsess on endiselt võluv!
Veetlev, kütkestav, sulnis, joovastav!
Kuid! Ei tark. Paraku - mitte tark.
Ei teiega taha ma kavaldada, on võimatu saatust parandada!
Kuid printsessile head meelt teen - on võrratu kingitus see!
See kasuks tuleb talle!
Oskab ta kaunidusega köita, oskab ta kaunidusega köita
seda, kes armas on talle!
Vaene prints!
Las keerab aeg end tagasi.
LÕPP
Me jutust järeldub üks tõik ja kindlam kindlamast on see:
keda eales armastame me - neis tark ja ilus on siis kõik!
Jutustas Pastella