Teie ees, daamid ja härrad, on kuulus näkineid.
Selline, nagu teda kirjeldas suur Hans Christian Andersen
muinasjutus armastusest.
Jah, daamid ja härrad, nendel vanadel, headel aegadel,
kui elas Hans Christian, oli veel armastus olemas.
Need rumalad inimesed! Arvavad, et armastus on, aga näkineide pole.
Aga meie teiega teame, et kõik on otse vastupidi!
Armastust ei ole, aga näkineiud on.
Nad elavad mere põhjas kristallpalees.
Ja kui neil täitub 15 eluaastat, lubatakse neil tõusta pinnale
ja näha maailma.
Ja just nimelt sellel näkineiukesel, kui, nagu öeldakse, keeras 15 ette...
VÄIKE NÄKINEID
Hüvasti!
Ta on ilus ja julge! Ta ei tohi hukkuda!
Mere põhja viis tee sinu laeval, sind ei andnud ma saatusele.
Elujõud tilk tilga haaval tulgu tagasi nüüd sinule.
Toovad veetilgad tagasi jõudu sul,
toovad pisarad rõõmu sul ka.
Ei tohi kaduda kaunid need, ei tohi hukkuda julged.
Ei või eal, ei või eal, ei või eal surra ta.
Mu jumal! Ma tunnen teda, ma tundsin ta ära, see on prints.
Prints.
Jah, austatud daamid ja härrad, see oli armastus.
Armastus esimesest silmapilgust, lootusetu ja imeilus armastus.
Kuigi näkineid ise ei teadnudki seda sõna: armastus.
Ja siis, mu lapsed, mõtles see roheline näkineid välja midagi sellist, et...
Mida sa siis nägid?
Ei midagi. - Ei midagi?
Aga talvised lilled seal merekalda peal?
Aga taevased linnud?
Aga lumised mäed?
Ma ei näinud midagi, ainult teda.
Kas ei kohanud sa välejalgseid hobuseid,
istu vaid peale ja sööstavad nad nii kaugele, kaugele?
Kas ei näinudki sa tulesid värvilisi?
Mitte midagi ma ei näinud, ainult teda!
Tere, proua nõid!
Mitte midagi sa ei näinud, ainult teda...
Kuidas te teate? - Ma tean kõike.
Seda on juba varemgi juhtunud. Sinu vana-vana-vanaemaga.
Tema samuti armus inimesse ja tahtis saada inimeste sarnaseks.
Noh, tegingi talle võlujoogi ja ta sai oma tahtmist:
kauni kalasaba asemele
sai mingid jõledad moodustised,
mida inimeste juures kutsutakse jalgadeks.
Aga arvesta - sa ei saa enam kunagi naasta mere põhja oma kristallpaleesse.
Olgu nii. - Aga kui sinu prints võtab naiseks kellegi teise,
siis su süda puruneb tükkideks ja sa muutud merevahuks.
Olgu nii.
Aga sinu võlujoogi eest võtan ma kõige parema, mis sul on.
Sul on väga ilus hääl, selle ma võtangi!
Olgu nii.
Sammugu su jalad seal, kus maised rajad! Edasi-tagasi, nii soovid sa? - Jaa, jaa, jaa!
Ja kui siis sellel rajal astuvad su jalad:
iga samm on valu, iga samm on piin,
karjumiseks häält kuid sul ei olegi! Selline häda siis.
Tahad? - Jaa, jaa, jaa!
Aga edasi, austatud daamid ja härrad, algab see kõige kaunim:
näkineid kohtab oma printsi.
Kes sa oled, tütarlaps? Kes?
Sa oled sarnane sellele, kes päästis mu elu.
Nagu läbi une mäletan seda nägu ja naeratust.
Ja eriti laulu, maagilist laulu.
Laulu, mida laulis tema.
Aga muuseas, võib-olla ei ole sa tema?
Sa vaikid.
Sa oled tumm, kuid ei, sa oled siiski imeilus!
Kui sa vaid teaksid, et ma andsin hääle,
et näha sind. Valisin sinu, et olla koos sinuga, mu prints.
See on kiri isalt.
Millegipärast pean ma sõitma naaberkuningriiki
ja esitlema seal ennast kuningale ja printsessile.
Mis siis ikka, esitleda võib,
kuid mulle on vaja vaid sind, mu imeline.
Ainult sind!
Milline torm oli, kõik hukkusid, vaid mina jäin ellu.
Siiamaani ei mõista, kuidas suutsin ma pääseda?!
Printsess! Ta on juba siin.
Oi, nüüd tuleb ta mööda treppe üles.
Printsess, printsess, tulge ruttu! Te pole veel riideski!
Printsess, printsess!
Tulge ruttu, kuningas ütles, et prints on juba siin!
Tere, prints!
See oled sina?
Jaa, ma näen nüüd, et see oled sina!
Seal, metsiku mere kaldal päästsid sa mu elu.
Sina leidsid mu, mäletad?
Ja nüüd me sinuga leidsime ta üles, sa oled rõõmus, kas pole?
Aga kui sinu prints võtab endale naiseks teise,
puruneb su süda tükkideks ja sa muutud merevahuks.
Ta on mulle nagu õde.
Ta on kauneim olend, kuigi tumm.
Ütle, kallis, mis laul see oli, mida sa laulsid sel hommikul,
kui sa mind päästsid?
Kas ma laulsin? Ma ei mäleta.
Õeke, õeke! Kuula, õeke, me teame kõike!
Me andsime proua nõiale kõik, mis meil oli!
Kõik meie ehted ja kroonid. - Ja meie kristallpalee.
Ja meie säravad keed, me andsime kõik, et vaid päästa sind surmast!
Näed, selle saadab sulle proua nõid.
Ettevaatust! Selles on peidus torm.
Enne, kui tõuseb päike, pead sa selle anuma avama.
Tõuseb torm ja uputab laeva, printsi ja printsessi.
Ainult selle hinnaga võid sa saada uuesti näkineiuks.
Kiirusta, kiirusta! Kas hukkuvad nemad või sina,
teist võimalust pole! Kiirusta, kiirusta, õeke,
varsti tõuseb päike ja sa muutud merevahuks!
Kiirusta!
Mu õeke, kus oled sa?
Kus sa oled?
Peksleb meri vastu kaljusid musti, kui inimvõitlus - ebavõrdne on see.
Kuid usun, et tilk tilgahaaval naaseb elujõud nüüd sinusse.
Toogu jõudu sul neist esimene,
teine veetilk, see rõõmu sul toob.
Ei tohi kaduda kaunid need, ei tohi hukkuda julged.
Ei või eal, ei või eal, ei või eal surra ta.
Tähendab, sulle ikkagi meenus see laul.
Selliselt see lugu, mu lapsed, lõppeski.
Näkineid, rumaluke, tahtis saada inimeste sarnaseks,
kuid nagu öeldakse - igal linnul oma laul.
Austatud daamid ja härrad, see on väga kurb lugu,
väga kurb ja väga ilus.
See on lugu armastusest, mis ei tunne piire,
lugu mehisusest ja headusest.
Mehisusest ja headusest.
Jutustas Pastella