PÄNTAJALG
Pimedas tihedas metsas seisis tareke.
Ja elas selles tarekeses karuema oma poja Päntajalaga.
Päev päeva järel magas karuema ahju peal.
Mida karudel talvel muud teha on?
Aga Päntajalg ei maganud
ja hakkas karuema tüütama: "Luba mind metsa!"
Aga ema ütleb talle: "Pole sul seal teha midagi.
Kus seda enne nähtud, et karud talvel mööda metsa tuiaksid? Maga!"
"Kui nii," mõtles Päntajalg, "siis lähen vaatan ise,
mida seal laias ilmas tehakse?"
Läheb välja, vaatab - valgus, ja tõesti on valgemast valgem.
"See see on, mis akent valgustas! Kuidas teda kätte saada?"
Tuli talle vastu loom, mitte kellegagi sarnane.
"Kes sa niisugune oled?"
"Mina olen Jänes Mustsaba," vastab jänku. "Aga kes sina oled?"
"Mina olen karu Päntajalg."
"Saame siis sõpradeks!"
Pole hullu! Küll Jänku midagi uut välja mõtleb.
Tuligi Päntajalg kohe ema juurde.
"Mina," ütleb ta "sain jänesega sõbraks.
Tal on sellised kõrvad - voh! Ja sabaga teeb ta niimoodi."
Karuema vihastas:
"Kus seda on nähtud, et karud jänestega sõbrustaksid?
Ära mõtlegi enam metsa minna ja jänestega sõprust pidada!"
Ja kuidas siis Jänkul läks?
Oh, heldust! Sai temagi oma jao.
"Kus seda on nähtud, et jänesed karudega sõbrustaksid?
Ära mõtlegi enam metsa minna ja karudega sõprust pidada!"
Päntajalg igavles endisest hullemini.
Muudkui ootab, ehk sõber ilmub?
Aga sõber - seal ta on - ei jõua oma sõpra ära oodata!
Aga kodust ära minna kardab. Ema ei luba.
Saabus kevad.
Karuema ärkas ja lubas pojal metsa minna.
Ja sattuski Päntajalg samasse paika, kus nad Jänkuga olid mänginud.
"Nii," mõtleb ta, "lähen teda otsima."
Jõudis ta kaldajärsakule ja näeb: jõevoogudes ujub kellegi majake.
Ja näete! Sellest ajast alates elavad nad kõik koos.
Nii ongi parem!
Jutustas Pastella