VII Nikolai Gogoli samanimelise jutustuse põhjal
Kord kohtusid kõrtsis sõbrad Kiievi Seminarist,
teoloog Haljava ja reetor Tiberius Gorobets.
Haljava! Haljava! Kas sa oled kuulnud, mis juhtus Homa Brutusega?
Ei, aga mis siis?
Kadus ära meie Homa. - Kuidas kadus?
Mäletad, kui me kolmekesi - sina, mina ja Homa - läksime suvevaheajale ja eksisime steppi ära?
Kuidas siis mitte mäletada! Jaa, pime öö oli tookord.
Ütle nüüd, mitte kuraditki pole näha.
Kus siis tee on? - Pole teed.
Karjume, siin kuskil peaks talu olema.
Talu, jumala eest, talu! Ma ju rääkisin, et siin peab talu olema.
Siin me ööbimegi. Ehk saame kehakinnitust. - Ja klaasikese nina ette.
Noh, avage!
Kes seal on?
Bursakid oleme, eksisime ära, laske meid öömajale.
Ei saa, mul on õu rahvast täis, pole teid kuhugi panna. Minge minema.
Halastage, vanamemm! Kuidas saab lasta ristiinimestel niisama heast peast otsa saada?
Laske sisse, memmeke!
No olgu, aga panen teid igaühe ise kohta.
Sina lähed aita, majja ju ei mahu. Eh, milline pirakas!
Nagu arvad. Ikkagi parem, kui stepis ööbida.
Mis sa tahad, memm?
Tähendab nii, et kuula, memm, praegu on paastuaeg,
aga mina olen selline mees, kes ka 1000 kuldraha eest ei riku paastu.
Ja sa, kullake, oled liiga vana sellise asja jaoks.
Mida sa nüüd?! Mine, mine, jumala rahus! Mine!
Ah, sa oled ju nõid!
Mis see on? Mis minuga toimub? Milline patune nauding mind valdab.
Hirmutav ja õnnis! Issand! Issand, andesta mulle patusele!
Loitse on vaja, loitse. Jumal tõuseb uuesti ja tema vaenlased kaovad.
Nagu kaob suits, saab vaenlane võidetud ja välja aetud.
Tänase vaenlase ja upsakuse vastu, saatana vastu, lõbutsemisega ju...
Püha, püha, püha!
Ära ehmatas Homa! - Ära ütle nii, kuula, mis edasi juhtus.
Levisid kuuldused, et rikkal sotnikul, kelle talu on Kiievi lähedal,
tuli tütar koju läbipekstuna ja olevat suremas.
Tahab, et viimased sõnad loeks talle peale Homa Brutus.
Sotnik saatis talle isegi hobused järele.
Mäletan, mäletan. Homa ei tahtnud üldse sõita,
aga meie rektor lubas teda piitsaga peksta, ja nii Homa sõitiski.
Kust sa minu tütart tunned?
Ei tunnegi, kõrgeaulik isand. Jumala eest, ei tunne.
Ära suri mu kullake, aga enne surma ütles:
"Isake, ärge laske kellelgi mulle hingepalvet lugeda. Tooge Kiievist bursakk Homa Brutus."
Homa Brutus.
"Las palvetab kolm ööd mu patuse hinge eest. Tema teab."
Tema teab.
Aga mida teab? Seda ma ei saanudki kuulda.
Mina, ma... Parem oleks, kui kutsuksite siia djaki.
Tema teab, kuidas seda teha, aga mina?!
Nii ei lähe. Tahad või mitte, aga mina täidan ta soovi.
Kui loed talle need palved, kuldan üle, kui ei, saad rihma! Mine!
Pole midagi, kolm ööd teen kuidagi ära. See-eest täidab isand mu taskud kullaga.
Ah, nõid!
Mida mul siin karta! Ei tõuse ta kirstust, kardab jumalasõna.
Lase puhata, Lunastaja, päästa oma teenija hing.
Lase puhata, Issand, oma teenija hinge rahupaigas,
su juures, inimesearmastaja, kus kõik su pühad puhkavad.
Lase puhata oma sulaste hinged, ainus Taevaisa, Issand.
Jumala poeg, rahusta surnute pühad hinged. Lase puhata, Issand, kus kõik õiged puhkavad.
Nagu sina oled üks inimese armastaja, Taevane hoidja.
Lase kõigil pühadel puhata, Issand. Lase puhata oma sulase hingel.
Ainus puhas neitsi, Jumala sünnitaja, halasta, meile, Jumal, oma sulastele.
Ainus Jumal, halasta! Heida armu, Issand! Heida armu, Issand! Heida armu, Issand!
Oi, mul on raske!
Püha, püha, püha! Milline õudus! Järsku nägi seda unes?
Mis unenägu seal! Homa ei rääkinud kellelegi, mida ta kirikus nägi.
Palus kruusi viina, heitis pikali ja magas õhtuni.
Aga õhtul viidi ta uuesti kirikusse.
Kinnitan sind, kurjuse algus, pilkamise kaval valitseja.
Kinnitan sind, räpane vaim, tagane minust!
Kui sa kardad hirmsat, võimsat, võrratut Kõikehoidja Issanda nime.
Nüüd pole hirmus. See on ainult alguses hirmus, aga pärast pole enam üldse hirmus.
Tulnud sinu juurde kõige oma südamega.
Sinu rõõm, seda esmasündinud poega austame koos kõigi meelepärastega.
Sina oled üks surma ja elu üle valitseja.
Issand, mu Jumal! Issand, mu Jumal! Issand Jumal!
Kao! Kao, kao, Saatan!
Issand, minu Jumal, las puhkab rahus. Kõige oma südamega palun...
Püha, püha, püha!
Issand! Issand! Issand, päästa!
Hommikul leiti Homa poolelusana.
Kui ta viidi ilmavalguse kätte, nähti, et ta on täiesti halliks läinud.
Võis nii olla, aga võis ka mitte. Ehk jõi liiga palju.
Ei tea, aga nii inimesed räägivad. Ja Homa otsustas põgeneda.
Tere päevast! Noh, kuidas sul läheb?
Seda et, laske mind vabaks, pan. - Mis siis on?
Ma ei suuda, ei suuda, ei suuda!
Teie tütar on muidugi panide soost, sellele ei vaidle keegi vastu.
Ainult, olgu öeldud,
Jumal ülendagu ta hinge, ta on Saatanaga ühte heitnud.
Kuule, filosoof, ta ei lasknud niisama sind kutsuda. On jäänud üks öö, mine!
See on ju päris põrguline. Põgenen, jumala eest, põgenen.
Ma ei karda, ei karda, kas ma pole siis kasakas?!
Lugesin kaks ööd, aitab Jumal ka kolmandaga.
Issand Jumal, Kõikehoidja, meie Issanda Jeesus Kristuse isa,
kes tahab kõiki päästa ja õiglastele mõtetele juhtida.
Kes ei taha patusele surma, vaid elu parandamist. Palume.
Ja püha hinge ja sinu sulase hinge eest.
Ja kõikidest sidemetest päästa lahti ja kõigist tõotustest päästa lahti.
Minu vürst, minu kõikvõimas käskija.
Ma müüsin oma hinge. Sina, Saatan, hingestasid mind mustadele tegudele.
Mul on raske, oi, kui raske.
Vürst! Võta tema hing, vabasta minu oma.
Saada oma väed, armuline!
Saatke Vii!
Tõstke mu silmalaud. Ei näe.
Ainult mitte vaadata.
Siin ta on.
Kadunud on mu patune hing!
Kuid nad ei jõudnud välja lennata.
Nii jäidki sajanditeks kirikusse kinni, uste ja akende külge tolknema.
Kirik koos koletistega kasvas metsa ja mitte keegi ei leia sinna teed.
Homa oli hea inimene. Ja sai hukka ilma asjata.
Nii oli talle jumalast määratud.
Sai hukka, kuna lõi kartma.
Tuleb kiiresti risti ette lüüa ja ja nõiale saba peale sülitada.
Ja midagi poleks nõid saanud talle teha.
Ma tean seda. Meil Kiievis ju kõik eided, kes turul istuvad - kõik on nõiad.
Võib ka nii olla.
Mälestame siis Homa Brutust!
Aamen.
Jutustas Pastella