KIEVNAUÈFILM
Tvùrèí skupina umìlecké animace
Žil na svìtì jeden muž jménem Erik.
ERIK Podle pøíbìhu A. Platonova
Nebyl na svìtì veselejší èlovìk, než Erik.
Nikdy se netrápil, nikdy ho srdce nebolelo.
Erik byl na tomto svìtì v pravý èas.
Erika zajímalo mnoho vìcí:
Oral, chodil po poli, poèítal obláèky a nad vším pøemýšlel.
Proè je na svìtì tak krásnì,
když tu není nic dobrého
a všechny vìci už jsou známy.
Ve všem cítil radost,
všechno ho vzrušovalo.
Erik nevìøil ani v boha, ani v nepøítele.
Všechno je lidské, uvažoval, a zemì je bez konce.
S mužiky byl Erik jako bratr.
Cítili jeden v druhém èlovìka a navzájem si projevovali úctu.
Žili sami ve své vsi, bez okolního svìta.
Z každé chatrèe bylo vidìt nebe a z nebe je vidìt celý svìt.
Jednou pøišel k Erikovi nepøítel lidského rodu a øíká:
"Chceš se nauèit lepit lidi z hlíny?"
"Proè ne," - øekl Erik.
"A co dáš?"
"No, láptì."
"A co ještì?"
Co ještì? Tøeba boty, suknici...
Neublížím ti, neboj se.
I nauèil nepøítel Erika lepit lidi z hlíny a ze zemì,
a z všelijaké neèistoty, slinami slepené.
Erik vyrobil celý regiment lidí
a rozpustil je do bøicha zemì,
aby hledali její ètyøi konce.
A pøišly jednou zvìsti, že zjevily se kdesi jeho proklaté dìti,
tahající z bøicha zemì vnitøností a játra,
a všechnu tu špínu niternou rozdávají darem,
všem pro potìchu a pobavení.
Pìt dní pozdìji vylomilo se nebe a vyvrátila zemì,
odevšad vyvalila se špína a neèistota.
Všichni spatøili jakési bílé svìtlo
a vysmívali se mu.
Odvrátily se proklaté Erikovy dìti od boha
i nepøítele lidského rodu.
Oba pøedstihli a poèali pøevracet svìt.
Je prý tøeba stvoøit novou zemi.
Svìt skonèil potìšením a radostí.
Zemì i nebe se ukázaly být ohavnou špínou
a nikdo už je nepotøeboval.
Erikùv regiment odvedl dobrou práci.
V noci vše zmizelo, a lidé se ocitli blízko druh druhu,
a zùstali navždy sami.
Jedno dílo konèilo, druhé zaèínalo.
Scénáø a režie: M. Titov
Kamera: S. Maksimoviè
Skladatel: V. Bystrjakov
Text ète: O. Komarov
Konec
© Kinostudio populárnì- nauèných filmù, 1989