ÞELTUHHIN Aleksei Tolstoi jutustuse ainetel
Kui Nikita oli veel väga väike, leidis ta kord aias pesast välja kukkunud kuldnokapoja.
Päris pisikese, väiksema, kui ta ise.
Mõtles linnuke, et ei jõua hingegi tõmmata, kui löövad maha.
Kes sa oled?
Vaata, Saðenka, Nikitka jookseb siia.
Veel päris väike, vaeseke.
Milline kollane nokk, kuldnokk.
Kuldnokk pandi aknaalusele ja ülejäänud akendele tõmmati ette marli.
Þeltuhhin rabeles nurgas,
püüdes mõista anda, et odavalt ta ennast ei müü.
"Olen kadunud, olen kadunud!" mõtles Þeltuhhin.
See, kes ütles "Þeltuhhin", ehk veel halastab, aga see
sööb ära, kindel see.
"Süüa annavad," mõtles Þeltuhhin. "Pettus, pettus on see kõik!
Ja ussike pole tõeline."
Nikita teadis, et öösiti võib olla hirmus ja ta mõtles:
"Ma tahan ja suudan pimedas mitte karta.
Aga Þeltuhhin ilmselt ei suuda."
Kui Nikita oli läinud, hakkas Þeltuhhin mõtlema:
"Ta ei söönud mind ära, kuigi oleks võinud.
Tähendab, et ta ei söö linde. Noh, siis elame veel!"
"Nikitast tugevamat looma ei ole!" mõtles pärast seda juhtumit Þeltuhhin.
Ja kui Nikita jälle tuli, lasi ta endal pead silitada
kuigi ise hirmust saba peale istus.
Kuulake, kuldnokk oskab rääkida.
Ei, nad ei oska, kuid suudavad jäljendada.
Aga meie Þeltuhhin, ma arvan, et oskab.
No mida sa räägid, Saða? Nikita jääbki uskuma.
Ma usun, usun.
Nii...
Sa vaata mul ette! Külalisi ei tohi üldse süüa,
aga see, kes rääkiva linnu ära sööb, sellega juhtub, tead mis?
No, Þeltuhhin, sa oled muidugi tubli, aga vaata, Nikita ju ootab sind.
Nüüd, kui täiskasvanud olid sõitnud ära teatrisse või kontserdile,
ei olnud Nikital üldse igav.
Ta istus väikese linnumaja kõrvale ja rääkis Þeltuhhiniga.
Nii elas Þeltuhhin sügiseni.
Kasvas suureks, õppis hästi vene keelt rääkima.
Peaaegu kogu päeva veetis ta aias, kuid ööseks tuli alati tagasi oma majakesse.
Augustis meelitasid teda kaasa teised kuldnokad ja kui aias hakkasid langema lehed,
lendas Þeltuhhin koos teiste rändlindudega üle mere, Aafrikasse.
Aga kevadel tulevad nad tagasi, ma tean, ma lugesin.
Jutustas Pastella