KULDKIHAR
Ühel maal oli kuningaks õel ja tülimaias vanamees.
Kord tuli tema juurde lossi kaupleja.
Ja räägib: "Osta minult see kala, kuningas. Sa ei kahetse."
Kuningas vaatas kõõrdi kalale: "Pole sellist kala enne näinud, kas on mürgine või?"
"Mis sa nüüd!" muigas müüja. "Käsi see kala praadida,
söö see ära, ja kohe hakkad mõistma kõikide loomade keelt:
kalu ja linde. Isegi pisim putukas piniseb midagi,
aga sina saad teada, mida ta tahab.
Saad ju nii kõige targemaks kuningaks maa peal."
Kuningale meeldis see väga.
"Maksa!" ütles eit. - "Maksta!" oli kuningas nördinud.
Ja ta hakkas tingima.
Ta tingis, tingis ja tingis, kuna ta oli väga ahne ja ihne.
Siiski tuli tal maksta müüjale summa, mida see küsis.
Ilmselt polnud see tavaline müüja.
Hiljem käskis kuningas Irþikul, oma teenril, praadida kala lõunasöögiks.
"Kui sööd kasvõi tükikese seda kala, jäta eluga hüvasti!"
"Vot nüüd," mõtles kuningas, "saab minust kõige targem kuningas maa peal.
Ja loomad ja linnud räägivad mulle teiste saladusi.
Mu vaenlased veel nutavad mu käes!"
Irþik imestas väga kuninga käsu üle.
Kuidas saab kokk mitte maitseda rooga, mida ta valmistab?
Äkki on see toores? Või liiga mage?
Maitseb tükikese ja kuuleb peenikest kriuksuvat häält:
"Ja meile tükike! Ja meile tükike! Praetud, praetud kala!"
Vaatas Irþik ringi - pole kedagi.
Irþik jäi kuulatama ja kuuleb, kuidas üks hani küsib:
"Kuhu läheme, kuhu läheme?" Aga teine vastab:
"Möldri juurde odrapõllule, möldri juurde odrapõllule."
"Ahaa!" ütles Irþik, "ilmselt jääb mulle ühest tükist väheks!"
Kuningas tahtis ainsana olla kõige targem ilma peal.
"Aga järsku see noor lustakas teener mõtles välja ise praetud kala proovida?"
Pärast lõunat läks kuningas koos Irþikuga jalutuskäigule.
Irþiku hobune hirnus ja Irþik mõistis otsemaid tema sõnu.
"I-a-aa!" hirnus hobune. "Tõmbame ühe valuga üle selle mäe!"
"Oleks kena," vastas kuninga hobune,
"aga minu seljas istub see vana tobu. Kukub veel maha ja murrab kaela."
"No ja las murrab," ütles Irþiku hobune,
"hakkad noort kuningat sõidutama, aga mitte seda vana varet."
Kuningas mõistis samuti hobuste juttu.
"Mida sa naerad, nahaal?"
"Mulle meenus, teie kuninglik kõrgus,
kuidas täna köögis kaks kokka teineteist juustest tirisid,"
vastas leidlik teener.
"Sa vaata mul ette!" ütles kuningas ähvardavalt.
Loomulikult ta ei uskunud Irþikut ja käskis valada endale pokaali veini.
"Kui ei vala ääreni täis või valad üle," ütles kuningas, "käsin pea maha raiuda."
Sel hetkel lendasid kohale kaks varblast.
"Anna juuksed siia, need on minu, sa varas!" karjub üks.
"Ei anna!" säutsub teine. "Mina võtsin need, kui kaunitar oma kuldseid juukseid kammis.
Sellest, kellele ta mehele läheb, saab õnnelikeim inimene maa peal."
"Anna tagasi! Pekske varast!"
"Ahaa!" kriiskas kuningas. "Nüüd jäta eluga hüvasti, Irþik!"
Kuid siis torkas kuningale pähe hea mõte.
"Olgu nii," ütles kuningas, "ma annan armu, kui sa leiad tüdruku, kes kaotas selle loki,
ja tood ta mulle naiseks.
Asu teele!"
Mis jäi Irþikul teha? Ta sättis ennast teele ja läks, kuhu jalad kandsid.
Kuuleb Irþik kellegi häält:
"Aita, Irþik, toida meid!"
"Kraaks, Irþik, kraaks-kraaks!" kraaksusid varesepojad lõbusalt,
"me aitame sind ka."
Kaua kõndis Irþik mööda sügavat metsa ja jõudis lõpuks mere äärde.
Liivasel rannal vaidlesid kaks kalurit.
"Minu võrk," karjus üks, "siis on ka kala minu!"
"Aga kelle oma paat on?" vastas teine. "Paadita ei saanuks sa võrku vette."
Pikalt vaidlesid ja karjusid kalurid. Asi kiskus lausa kakluseks.
"Jätke kisa," sekkus Irþik, "müüge kala mulle
ja raha jagage omavahel ära."
"Teene teene vastu!" ütles kala. "Kui sul minu abi vaja läheb, kutsu mind."
"Kuhu lähed, hea inimene?" küsisid kalurid. - "No näed, otsin kuldjuukselist kaunitari."
"Mis siis ikka," ütlevad kalurid, "sa lepitasid meid, me aitame sind."
"See kaunitar on meie kuninga tütar.
Näed seda saart? Seal kristallist palees ta elabki."
Irþik läks otse kuninga juurde, kummardas, ja jutustas, miks ta saarele sattus.
"Olgu," ütles kuningas, "ma pole kangekaelne inimene.
Annan tütre sinu kuningale naiseks, kuid sa pead täitma kolm ülesannet. Sobib?"
"Sobib," nõustus Irþik.
"Siin sulle esimene ülesanne:
minu kuldjuukseline tütar pillas merre kuldse sõrmuse.
Annan sulle ühe päeva aega, et sa selle kätte saaksid."
"Eh," ütleb Irþik, "oleks siin kuldkalake, ta aitaks mind hädast välja!"
Meresügavusest ujus üles kuldkalake.
"Ära nukrutse," ütles ta Irþikule, "ma tean, kus on kuldne sõrmus."
Irþik ootas kaua, lõpuks ilmus pinnale kuldkalake sõrmusega.
"Mis siis ikka," ütles kuningas. "Oled ilmselt osav mees.
Nüüd saad teise ülesande. Too meile elu ja surma vett!"
Aga kust võtta elu ja surma vett?
Läks Irþik pimedasse metsa.
Ja näeb, et ta juurde lendavad tuttavad varesepojad.
Rääkis Irþik neile oma mure.
"Kraaks, kraaks! Võta ja ole rõõmus!"
Irþikul oli kärbsest kahju.
Kärbes elustus ja ära lennates ütles: "Oma õnneks tõid sa mind tagasi elule."
Tuli Irþik kuninga juurde elu ja surma veega.
"Noh!" ütleb kuningas. "Vali! Kui Kuldkihara ära arvad - sinu õnn.
Kui ei arva, lahkud siit üksi, nagu tulid. See on sinu kolmas ülesanne."
Aga kuidas siin aru saada, kes neist on Kuldkihar?
Järsku kuuleb Irþik, et keegi piniseb päris kõrva ääres:
"Tule minuga. Ma näitan sulle.
Mitte see, mitte see. See on tema - Kuldkihar!"
"See on kuldjuukseline kuningatütar!"
Kuningatütar vaatas Irþikule silma.
Nii ilusat ja esinduslikku noormeest polnud ta veel kordagi näinud.
Irþik viis pruudi oma isanda juurde.
Kuningatütar oli Irþikut armastama hakanud ja ta südames oli raskus,
kuid isa sõna on seadus. Tal tuleb minna mehele vanale kuningale.
Irþik oli samuti armunud kuningatütresse, kuid ei saanus seda talle öelda.
Vana kuningas käskis kiiresti pulmadeks valmistuda.
Aga Irþikule ütles ta:
"Mul oli plaanis sind üles puua, et varesed sind nokiks,
kuid selle eest, et mulle pruudi leidsid, näitan sulle üles oma kuninglikku lahkust:
ma ei poo sind.
Ma käsin sul pea maha raiuda ja sind auga matta."
Hommikul raiuti Irþikul paku peal pea maha.
Kuldjuukseline kaunitar puhkes nutma ja palus anda endale Irþiku keha ja pea.
Kuningas ei saanud pruudile ära öelda.
Kuldkihar piserdas Irþikut eluveega, pea kasvas tagasi ja ta sai elusaks
ja oli veel palju ilusam, kui enne hukkamist.
Kuningas nägi Irþikut ja tardus hämmastusest.
Kaval vanamees tahtis samuti saada nooreks ja ilusaks.
Timukas raius rõõmuga vana kuninga pea maha, kuid elustuda kuningat ei õnnestunud.
Ilmselt oli tas nii palju õelust, et mingi eluvesi ei aita.
Aga Kuldkihar sai Irþiku naiseks. Ning nad elasid kaua ja õnnelikult.
Jutustas Pastella